ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/405/19  Номер провадження 22-ц/814/508/20	Головуючий у 1-й інстанції Ощинська Ю. О.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:   Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі Ачкасовій О.Н.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
представник позивача - адвокат Коваль В.І.
представник відповідача - адвокат Климчук О.С.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» 

на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2019 року, ухвалене суддею Ощинською Ю.О., повний текст рішення складено - 21 листопада 2019 року

у справі за позовом  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", філії Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Пирятинський комбінат хлібопродуктів" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, - 

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом, який 19 червня 2019 року було уточнено, до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", філії Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Пирятинський комбінат хлібопродуктів" про визнання незаконним та скасування наказу директора філії Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Пирятинський комбінат хлібопродуктів" № 8-К від 01.03.2019 року про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулута стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працював у філії ПАТ «ДПЗК» «Пирятинський КХП» машиністом зернових навантажувально-розвантажувальних машин 4-го розряду хлібоприймальної дільниці з 06 червня 2008 року по 11 березня 2019 року. 25.02.2019р. позивач звернувся з письмовою заявою до директора філії ПАТ ДЗКУ «Пирятинський КХП» з проханням надати йому відпустку за власний рахунок на 10 днів з 26.02.2019 р. по 07.03.2019 р. за сімейними обставинами, з тим, щоб приступити до роботи 11 березня 2019 р., заяву надав особисто в руки секретарю директора. Крім того, аналогічну заяву він 22.02.2019 р. направив по пошті рекомендованим листом на ім`я директора підприємства. Наказом № 47-В від 28.02.2019 р. йому було надано відпустку з 01.03.2019 р. по 10.03.2019 р., не попередивши його. Відсутність на робочому місці 26 – 28 лютого 2019 р. була викликана об`єктивними і поважними причинами. 01 березня 2019 року наказом №8-К по філії ПАТ «ДПЗКУ» «Пирятинський КХП» його було звільнено за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з 11 березня 2019р. Такий наказ вважає незаконним, оскільки він був винесений 01.03.2019р. у період коли він перебував у відпустці. Крім того, вважає, що надання йому відпустки навмисно відстрочили, не попередивши його. Незаконне звільнення спричинило сильне душевне хвилювання, подіяло на нього як психотравмуюючий фактор, через що у нього підвищується артеріальний тиск, постійно болить голова, порушився сон, переслідують страхи, що призвело до необхідності приймати ліки та накопичувати кошти, щоб лягти у лікарню. Просив визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, поновити його на роботі, стягнути з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Пирятинський комбінат хлібопродуктів» про скасування наказу директора філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Пирятинський комбінат хлібопродуктів» №8-К від 01.03.2019 про звільнення та стягнення моральної шкоди – задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ директора філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Пирятинський комбінат хлібопродуктів» № 8-К від 01.03.2019 про звільнення ОСОБА_1 .
Зобов`язано філію Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Пирятинський комбінат хлібопродуктів» поновити ОСОБА_1 на роботі на посаду машиніста навантажувально-розвантажувальних машин 4 розряду хлібоприймальної дільниці з 11 березня 2019 року. 
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 березня 2019 року по 11 листопада 2019 року у розмірі 64 617,84 грн., за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 витрати за надану професійну правничу допомогу у розмірі 6 300 гривень.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь держави судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач завчасно вчинив усі можливі дії, щоб попередити підприємство про свій намір піти у відпустку саме з 26.02.2019 р., проте, інший працівник відповідача свідомо невчасно зареєстрував вхідні документи – заяву позивача про відпустку від 25.02.2019 р. про надання йому відпустки з 26.02.2019 р. пог 07.03.2019 р. включно. Оскільки позивач використав відпустку без збереження заробітної плати, яка повинна бути надана йому в обов`язковому порядку, завчасно у письмовій формі двічі попередивши про це відповідача, порушень трудової дисципліни зі сторони позивача суд першої інстанції не вбачає. Зазначене вище свідчить про необґрунтованість звільнення позивача з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул у період часу з 26 по 28 лютого 2019 року. При визначенні розміру середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу, суд виходив з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, яким  передбачено, що у період тимчасової непрацездатності середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 6 календарних місяців роботи, що передують події, а у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що за період жовтень 2018 року – лютий 2019 року нарахована заробітна плата позивача склала 36 539,97 грн., фактична кількість відпрацьованих робочих днів за шість місяців - 95 днів,  середньоденна заробітна плата складає 384,63 грн.,  а за 168 робочих днів заробітна плата складає 64 617,84 грн., яка  підлягає стягненню як середній заробіток за час вимушеного прогулу за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів, які утримуються з нарахованої заробітної плати. Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували факт наявності моральної шкоди, тому суд дійшов до висновку, що заявлена вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі представник АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» - адвокат Бітюкова І.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

       Апеляційна скарга мотивована тим, що з 26.02.2019 р. по 28.02.2019р. позивач не з`являвся на роботі, про причини своєї відсутності керівництво філії не повідомляв. Обставини щодо відсутності позивача на роботі у вказаний період підтверджуються доповідною запискою в.о. начальника хлібоприймальної дільниці - заступника директора філії Донченко О.В. від 28.02.2019, доповідною запискою сторожа філії Нестерець Г.І. від 01.03.2019, доповідною запискою сторожа Кіндрук В.Б. від 01.03.2019р. доповідною запискою сторожа Зеленько В.М. від 01.03.2019, табелем обліку робочого часу. 28.02.2019 комісією у складі в.о. начальника хлібоприймальної дільниці- заступника директора філії Донченко О.В., інженера з підготовки кадрів Черненко Л.М., начальника ПСО Ярмак О.М., змінного майстра Клименко ОСОБА_2 М., змінного майстра Сторожко І.В., юрисконсульта ОСОБА_3 складено акт про те, що машиніст навантажувально - розвантажувальних зернових машин ОСОБА_1 в період з 26.02.2019 по 28.02.2019 не з`явився на робочому місці без поважних причин. Даним актом зафіксовано відсутність працівника на роботі. Також обставина, що ОСОБА_1 не попередив керівництво про те, що його не буде на роботі та з яких підстав, визналась самим ОСОБА_1 . Члени комісії мали достатньо підстав посилатись на відсутність поважних причин на момент складання відповідного акту, оскільки п. 6 Правил внутрішнього трудового розпорядку передбачено, що працівник, який не має можливості своєчасно припинити на роботу або при хворобі, зобов`язаний повідомити про це керівника філії по телефону, листом або іншим способом протягом першої половини дня. Відповідні дії позивача порушують вимоги п.3 Правил внутрішнього трудового розпорядку, п.2.6, п. 4.6. Посадової інструкції, ст. 139 КЗпП України. Оскільки повідомлення чи не повідомлення керівництва про відсутність на роботі та її причини є прояв волевиявлення, тому у діях позивача наявна його вина. Враховуючи дані обставини, висновок суду першої інстанції про те, що вказані обставини виключають вину позивача, є помилковим. Пунктами 2.6., 4.6. Посадової інструкції машиніста навантажувально-розвантажувальних зернових машин 4 розряду, затвердженої 01.08.2014 р. в.о. директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Пирятинський КХП» В.А. Бабак, на ОСОБА_1 покладено обов`язок знати, розуміти і застосовувати діючі нормативні документи, що стосуються його діяльності, в тому числі правила внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до п.п. 5.2, 5.4. Посадової інструкції ОСОБА_1 несе відповідальність за недотримання правил внутрішнього трудового розпорядку, та за невиконання або неналежне виконання вимог внутрішніх нормативних документів підприємства та законних розпоряджень керівництва. Відповідно до п.3 Правил внутрішнього трудового розпорядку працівники Філії зобов`язані працювати чесно і сумлінно, дотримуватись дисципліни праці, своєчасно і точно виконувати розпорядження керівництва Філії, а також обов`язки (функції), визначені посадовими інструкціями. П.6 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників філії ПАТ «ДПЗКУ» «Пирятинський КХП» встановлено такий режим роботи: початок роботи – о 8-00 год. закінчення роботи – о 17-00 год., перерва: з 12-00 до 13-00 год. При роботі в дві зміни по 12 годин: І зміна – з 08-00 год. до 20-00 год., ІІ зміна з 20-00 год. до 08-00 год.
01.03.2019 р. позивач з`явився на роботі. З метою з`ясування причин відсутності позивача на роботі, інженером з підготовки кадрів філії ПАТ «ДПЗКУ» «Пирятинський КХП» Черненко Л.М. позивачеві було запропоновано надати пояснення щодо причин його відсутності на роботі у період з 26 по 28 лютого 2019 року. 01.03.2019 р. позивач надав письмові пояснення, якими поважність причин його відсутності на роботі не підтвердилась, жодних документів на підтвердження поважності причин відсутності на роботі у період з 26 по 28 лютого 2019 року позивач не надав. Вказані обставини свідчать про відсутність ОСОБА_1 на роботі протягом 3-х днів без поважних причин, і відповідно, порушення ним трудової дисципліни. . Судом першої інстанції зроблено хибний висновок про те, що відповідачем порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 , так як звільнення працівника передбачає здійснення ряду послідовних дій. До зазначеного ряду послідовних дій суд першої інстанції відніс наявність доповідної записки, яка є підставою проведення службового розслідування, за результатами якого складається акт. Однак, судом першої інстанції вимога щодо проведення вказаних послідовних дій не обгрунтована нормами діючого законодавства. У рішенні суду першої інстанції має місце недоведеність обставин щодо завчасного повідомлення ОСОБА_1 роботодавця про відпустку без збереження заробітної плати, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, дійсним обставинам справи. Судом першої інстанції визнано встановленою обставину отримання заяви ОСОБА_1 про надання відпустки без збереження заробітної плати роботодавцем 25.02.2019 р. та зроблено хибний висновок про те, що в даних відносинах має місце порушення обов`язків особи, відповідальної за реєстрацію вхідних документів, тому відповідальність за такі дії повинна нести ця особа. Таким, який не відповідає дійсним обставинам справи, є висновок суду першої інстанції про те, що позивач вжив всі можливі дії, щоб попередити роботодавця про свій намір піти у відпустку саме з 26.02.2019 р., завчасно повідомивши двічі у письмовій формі. Зазначений висновок суду першої інстанції спростовується наступним. 28.02.2019 року до Філії надійшла заява позивача від 25.02.2019 р., в якій він просив надати йому відпустку без збереження заробітної плати строком на 10 календарних днів з 26.02.2019 р. по 07.03.2019 р. включно, а до роботи приступити 11.03.2019р. Факт отримання Філією заяви 28.02.2019 р. підтверджується записом в журналі реєстрації вхідної кореспонденції філії, де за вх. № 68 від 28.02.2019 р. зареєстровано вказану заяву позивача. Враховуючи, що заява позивача надійшла до філії на два дні пізніше від дати, з якої позивач просив надати відпустку, відповідач був позбавлений можливості задовольнити прохання та оформити відпустку минулими датами. У зв`язку з цим, наказом директора філії Титаренко І.В. від 28.02.2019 р. № 47 «В» ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати на 10 календарних днів, з 01.03.2019 р. по 10.03.2019 р. Фактично цим наказом філія задовольнила прохання позивача у отриманні ним 10-ти денної відпустки без збереження заробітної плати.
01.03.2019 року ОСОБА_1 з`явився на роботу, з наказом про надання відпустки від 28.02.2019 р. № 47 «В» ознайомлюватися відмовився. Відповідно до п. 8.1. Положення про ведення кадрового діловодства на філіях ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», затвердженого наказом ПАТ «ДПЗКУ» від 28.03.2018 р. № 136, оформлення відпусток працівникам здійснюється наказом про відпустки. Згідно п. 7.6. Положення про філію публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Пирятинський комбінат хлібопродуктів», затвердженого в.о. голови правління ПАТ «ДПЗКУ» І. Марченко 11.02.2019 р., накази про надання чергових та інших відпусток, передбачених чинним законодавством, видає директор філії. Отже, відпустки без збереження заробітної плати на філії ПАТ «ДПЗКУ» «Пирятинський КХП» надаються працівникам на підставі заяви працівника, попередньо погодженої начальником цеху або підрозділу. Оформлення відпусток працівникам здійснюється шляхом видання наказу за підписом директора філії. З наказом про надання відпустки працівника ознайомлюють під підпис. За відсутності наказу про відпустку, невихід працівника на роботу у зв`язку з самовільним використанням відпустки кваліфікується як прогул. Верховний Суд України у постанові від 13.09.2017 р. у справі № 761/30967/15-ц зазначив, що невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника. Висновок суду першої інстанції про вжиття всіх можливих дій позивачем для вчасного повідомлення відповідача про наміри піти у відпустку спростовуються поясненнями позивача у судовому засіданні. Куцевол В.Г., у судовому засіданні на запитання чи повідомляв він керівництво про намір йти у відпустку без збереження заробітної плати, він зазначив, що нікого про намір йти у відпустку не попереджав, та на запитання чи цікавився долею надісланої заяви, відповів, що не цікавився. Суд першої інстанції визнав встановленими обставини про вручення рекомендованого листа з індикатором № 3700019252070 за довіреністю ще 23.02.2019 р. о 19:59 год., при цьому не взяв до уваги, що робочий час на філії закінчується о 17:00 год. Має місце невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, дійсним обставинам справи, зокрема щодо наявності двох заяв ОСОБА_1 про надання відпустки без збереження заробітної плати, датованих 22.02.2019 р. та 25.02.2019 р. Позивач у поясненнях стверджував, що 22.02.2019 р. ним надіслана заява датована 22.02.2019 р., що суперечить його поясненням, викладеним у позовній заяві та уточненій позовній заяві, де вказано, що вказану заяву він завчасно 22 лютого 2019 року відправив по пошті рекомендованим листом». У судовому засіданні було з`ясовано, що мала місце тільки одна заява датована 25.02.2019 р. яку позивач відправив поштою. Звільнення ОСОБА_1 відбулося без порушень приписів ч.4 ст. 40 КЗпП України, що вказує на безпідставність заявлених позивачем вимог. Судом першої інстанції у порушення вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995р. № 100, необгрунтовано розраховано розмір середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з виплат за останні 6 календарних місяців роботи, оскільки відповідно до вказаного порядку розрахунок середньої заробітної плати за вимушений прогул проводиться за останні 2 місяці. 

               У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 01.04.2011р. ОСОБА_1 прийнято на посаду апаратника оброблення зерна 4 розряду хлібоприймальної дільниці філії Державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Пирятинський комбінат хлібопродуктів» (т. 1 а.с. 51).

01 серпня 2014 року ОСОБА_1 переведено на посаду машиніста навантажувально-розвантажувальних зернових машин 4 розряду хлібоприймальної дільниці філії ПАТ «ДПЗКУ» «Пирятинський КХП» (т. 1 а.с. 11-12, 54).

ОСОБА_1 звернувся до директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Пирятинський КХП» із заявою від 25.02.2019 р. про надання йому відпустки без збереження заробітної плати строком на 10 днів з 26.02.2019 р. по 07.03.2019 р. включно, до роботи приступити 11.03.2019р. (а.с. 7).

Відповідно до вхідної кореспонденції філії ПАТ «ДПЗКУ» «Пирятинський КХП» заява від 25.02.2019 р. щодо надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 26.02.2019р. по 07.03.2019р. зареєстрована лише 28.02.2019р., що підтверджується витягом з журналу вхідної кореспонденції філії ПАТ «ДПЗКУ» «Пирятинський КХП» (т. 1 а.с. 68-70).

Подання заяви, датованої 25.02.2019 р., саме 25.02.2019 р. підтверджується як поясненнями свідка ОСОБА_4 , так і копією журналу вхідної кореспонденції, де зазначено, що заява датована 25.02.2019 р. 

Відповідно до п. 2 параграфу 3 Розділу ІІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органів місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях документи реєструються лише один раз (вхідні - у день надходження або не пізніше наступного робочого дня (якщо документ надійшов у неробочий час).

Заява про надання відпустки була надана позивачем у робочий час, а тому повинна була бути зареєстрована в день надходження – 25.02.2019 р.

Наказом № 8-К від 01.03.2019 звільнено ОСОБА_1 , машиніста зернових навантажувально-розвантажувальних машин 4 розряду хлібоприймальної дільниці, з 11 березня 2019 року, за прогул у відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 79). 

Доводи відповідача про те, що дана заява надійшла лише 28.02.2019 р., у зв`язку з чим не мав змоги винести наказ про надання відпустки з 26.02.2019 р., а тому відповідний наказ про надання відпустки без збереження заробітної плати на 10 календарних днів з 01.03.2019 р. по 10.03.2019 р. був винесений 28.02.2019 р., суд першої інстанції відхилив.

Також суд першої інстанції встановив, що позивачем 22.02.2019 р. засобами поштового зв`язку було відправлено відповідачу аналогічну заяву, датовану 22.02.2019 р.

Як вбачається з інформації, наданої АТ «Укрпошта» від 11.05.2019 р. вих. № 09.1-07-1662 Пирятинському комбінату хлібопродуктів (на запит останніх вих. № 502 від 02.05.2019 р.), рекомендований лист за № 3700019252070 від 22.02.2019 р., адресований до «Пирятинський КХП», надійшов до міського відділення поштового зв`язку Пирятин 23.02.2019 р. та був вручений адресату 28.02.2019 р. (т.1 а.с. 121). 

Суд першої інстанції критично оцінив вказаний лист, оскільки з інформації, яка міститься на офіційному сайті «Укропошти», рекомендований лист № 3700019252070 був дійсно прийнятий відділенням пошти 22.02.2019 р., відправлення було вручено адресату за довіреністю ще 23.02.2019 р. о 19 годині 59 хвилин (т.1 а.с. 133).

Про технічні неполадки роботи сайту інформації на сайті немає, а тому суд першої інстанції схиляється довіряти автоматизованій обробці даних. Як встановив суд першої інстанції, представником відповідача не надано доказів на спростування даних офіційного сайту «Укропошти».

Відповідач не надав суду доказів на підтвердження причин неможливості видати наказ про відпустку 24.02.2019 р. чи 25.02.2019 р., отже суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що не вбачає перешкод у видачі наказу про відпустку до 26.02.2019 р.

Суд першої інстанції також встановив, що у даному випадку позивач є пенсіонером за віком (т.1 а.с. 244) та завчасно повідомив роботодавця про відпустку без збереження заробітної плати, яка згідно п. 6 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку пенсіонерам за віком – тривалістю до 30 календарних днів щорічно, надавши заяву про відпустку, яка надійшла до Філії 23.02.2019 р. та аналогічну заяву про відпустку, яка фактично надійшла 25.02.2019 р. 

Як встановив суд першої інстанції, у даному випадку містяться порушення обов`язків особи, відповідальної за реєстрацію вхідних документів, тому відповідальність за такі дії повинна нести ця особа, а притягнення до відповідальності позивача за порушення обов`язків іншою особою неприпустимо. Суд першої інстанції погодився з доводами позивача та його представника, що у діях відповідача є порушення правил діловодства, оскільки вхідні документи реєструються у день надходження.

При звільненні ОСОБА_1 за п.4. ч. 1 ст. 40 КЗпП України відповідачем було дотримано норм вказаного закону, а саме обставини щодо відсутності ОСОБА_1 на роботі у період з 26.02.2019 р. по 28.02.2019 р. підтверджуються доповідною запискою в.о. начальника хлібоприймальної дільниці-заступника директора філії Донченко О.В. від 28.02.2019 р., доповідною запискою сторожа філії Нестерець Г.І. від 01.03.2019 р., доповідною запискою сторожа Кіндрук В.Б. від 01.03.2019 р., доповідною запискою сторожа Зеленько В.М. від 01.03.2019 р. (т.1 а.с. 73 – 76).

28.02.2019 р. комісією у складі в.о. начальника хлібоприймальної дільниці-заступника директора філії Донченко О.В., інженера з підготовки кадрів Черненко Л.М., начальника ПСО Ярмак О.М., змінного майстра Клименко О.М., змінного майстра Сторожко І.В., юрисконсульта ОСОБА_5 складено акт про те, що машиніст навантажувально-розвантажувальних зернових машин ОСОБА_1 у період з 26.02.2019 р. по 28.02.2019 р. не з`явився на робочому місці без поважних причин. Даним актом зафіксовано відсутність працівника на роботі (т.1 а.с. 77).

Згідно наказу № 47 Б від 28.02.2019 позивачу надавалася відпустка з 01.03.2019 р. (т.1 а.с. 8).

Позивач не перебував на робочому місці з 26.02.2019 по 28.02.2019, про що 28.02.2019 був складений відповідний акт (т.1 а.с. 77). 

Відсутність позивача на роботі підтверджується також доповідними заступника директора Донченко О.В. від 28.02.2019 р., сторожа Кіндрук В.Б. від 01.03.2019 р., сторожа Нестерець ОСОБА_6 .І. від 01.03.2019 р. та сторожа ОСОБА_7 від 01.03.2019 р. (т.1 а.с. 73-76). 

Таким чином, маючи лише одну доповідну записку від ОСОБА_8 , комісією у складі: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 було складено акт від 28.02.2019 р. про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці у період часу з 26 по 28 лютого 2019 року без поважних причин, так як всі інші доповідні, що написані сторожами, складено 01 березня 2019 року. Що саме стало підставою для написання ОСОБА_8 доповідної, доказів суду в цій частині не надано. Так, 28.02.2019 р. на доповідній ОСОБА_8 було поставлено відмітку «ВК до наказу», вказане також підтверджується відміткою на акті від 28.02.2019 р. «наказ на звільнення за прогули без поважних причин з 11.03.2019 р., підпис, дата 28.02.2019 р.» (т.1 а.с. 73,77), не відбираючи пояснень у ОСОБА_1 . 

Суд першої інстанції встановив, що позивач завчасно вчинив усі можливі дії, щоб попередити підприємство про свій намір піти у відпустку саме з 26.02.2019, проте інший працівник свідомо невчасно зареєстрував вхідні документи – заяви позивача. 

Отже, оскільки позивач використав відпустку без збереження заробітної плати, яка повинна бути надана йому в обов`язковому порядку, завчасно у письмовій формі двічі попередивши про це відповідача, то порушень трудової дисципліни зі сторони позивача суд не вбачає.

Вказані обставини свідчать про необґрунтованість звільнення позивача з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул у період часу з 26 по 28 лютого 2019 року, та виключають вину позивача.

Крім того, звільнення працівника за прогул передбачає здійснення ряду послідовних дій. Факт відсутності працівника на роботі керівнику підприємства повідомляється доповідною запискою керівником структурного підрозділу чи іншою особою у підпорядкуванні якої знаходиться працівник. Доповідна записка подається керівнику безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі.

У порушення вказаного, на ім`я керівника Філії надійшло три доповідні записки: від сторожа ОСОБА_13 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 27.02.2019 р., від сторожа ОСОБА_14 про відсутність про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 26.02.2019 р., від сторожа ОСОБА_7 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 28.02.2019 р. 9т.1 а.с. 74-76), проте всі доповідні записки датовані 01 березня 2019 р., тобто після складеного акту комісією від 28.02.2019 р., яким було констатовано факт про не з`явлення на робоче місце без поважних причин ОСОБА_1 у період часу з 26 по 28 лютого 2019 р. (т.1 а.с. 77).

Отримання доповідної записки є підставою для проведення службового розслідування. Під час службового розслідування мають бути вжиті заходи для з`ясування причин відсутності працівника на роботі (телефонні дзвінки, надсилання листів працівнику, отримання від працівника письмових пояснень тощо).

Позивачу було запропоновано надати пояснення, про що свідчить копія письмового пояснення, наданого позивачем 01.03.2019 р. (т.1 а.с. 78).

За результатами службового розслідування складається акт, у якому відображаються результати вжитих заходів для з`ясування причин відсутності працівника на роботі. Вказаний акт оформлюється у довільній формі. В акті мають бути викладені конкретні причини відсутності працівника на роботі або вказано про те, що з`ясувати причини не вдалось.

У даному випадку, акт складений 28.02.2019 р., тобто до написання працівниками доповідних записок (01.03.2019), які стали підставою службового розслідування, та в ньому не значаться з`ясовані причини відсутності працівника. 

Рішення керівника про накладення на працівника дисциплінарного стягнення (звільнення або догани) за прогул оформлюється відповідним наказом, у якому, крім загальних даних, зазначається також підстава звільнення – акт про відсутність на роботі, службова записка тощо.

У наказі про звільнення позивача підставою значиться не документ, складений за результатами службового розслідування, а заява ОСОБА_1 . Яка саме заява не уточнюється.

Відтак, представником відповідача був порушений порядок застосування дисциплінарного стягнення. 

Відповідно до п. 1.5 Положення про філію ПАТ «ДПЗКУ» «Пирятинський КХП» Філія здійснює свою діяльність від імені Товариства і в межах повноважень, встановлених цим Положенням. Діяльність Філії спрямовується та координується Товариством. Відповідно до п. 7.6 Положення директор Філії приймає на роботу, звільняє працівників Філії та накладає на них стягнення відповідно до законодавства (т.1 а.с. 205-207).

В частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд першої інстанції виходив з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100.

В цій частині вимог суд встановив, що середній заробіток за період з 11 березня 2019 року по дату робочого дня, що передує фактичному поновленню на роботі 11 листопада 2018 року включно, складає 168 робочих дні, тому слід виходити з середньомісячної заробітної плати обчисленої з виплат за останні 2 календарних місяців роботи, що передують звільненню, а саме за період жовтень 2018 року – лютий 2019 року нарахована заробітна плата позивача склала 36 539,97 грн, фактична кількість відпрацьованих робочих днів за шість місяців - 95 днів, середньоденна заробітна плата складає 384,63 грн., а за 168 робочих днів заробітна плата - 64 617,84 грн., яка підлягає стягненню як середній заробіток за час вимушеного прогулу за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати.

В частині вирішення вимог про стягнення  моральної шкоди суд першої інстанції встановив, що, позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували сам факт наявності моральної шкоди, тому дійшов до висновку, що заявлена вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції  виходив з того, що витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 12600,00 грн. підлягають зменшенню у випадку їх співмірності та враховуючи те, що дана категорія справи є розповсюдженою і не потребує значних затрат часу, дійшов висновку, що  витрати підлягають частковому стягненню у розмірі 6 300 грн.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України суди повинні виходити із того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

У п.22 вказаної постанови роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п. 3, 4, 7, 8 ст. 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувались вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільнені ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Статті 147 та 149 КЗпП України надають право обирати вид стягнення, яке підлягає застосуванню до працівника, який допустив прогул – догану або звільнення. При цьому необхідно враховувати наступні обставини: 1) ступінь тяжкості вчиненого проступку; 2) заподіяну порушенням шкоду; 3) обставини, за яких вчинено прогул; 4) попередній досвід роботи працівника.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку пенсіонерам за віком – тривалістю до 30 календарних днів щорічно. 

ОСОБА_1 є пенсіонером за віком (т. 1 а.с. 244).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Пирятинський КХП» із заявою від 25.02.2019 р. про надання йому відпустки без збереження заробітної плати строком на 10 днів з 26.02.2019 р. по 07.03.2019 р. включно, до роботи приступити 11.03.2019 р. (т.1 а.с. 7). 

У позовній заяві, пред`явленій до суду 25.03.2019 р, ОСОБА_1 вказує, що саме 25.02.2019 р. він звернувся з письмовою заявою до директора філії з проханням відпустку у період з 26.02.2019 р. по 07.03.2019 р. включно (т.1 а.с. 1), та вказану заяву завчасно 22.02.2019 р. направив по пошті рекомендованим листом на ім`я директора підприємства (т.1 а.с. 1) та в уточненій позовній заяві викладено аналогічно (т.1 а.с. 148).

Відповідно до вхідної кореспонденції філії ПАТ «ДПЗКУ» «Пирятинський КХП» заява від 25.02.2019р. щодо надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 26.02.2019р. по 07.03.2019р. зареєстрована 28.02.2019р. що підтверджується витягом з журналу вхідної кореспонденції філії ПАТ «ДПЗКУ» «Пирятинський КХП» ( т.1 а.с. 68-70).

01 березня 2019 року ОСОБА_1 надав директору філії ПАТ «ДПЗКУ» Пирятинський КХП пояснення щодо причин його відсутності на роботі у період з 26 по 28 лютого 2019 року, з яких вбачається, що поважність причин його відсутності на роботі не підтвердилася, жодних документів на підтвердження поважності причин відсутності на роботі у період з 26 по 28 лютого 2019 року ОСОБА_1 не надав (т.1 а.с. 78).

       01 березня 2019 року філією ПАТ «ДПЗК» «Пирятинський КХП» видано наказ № 8-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 звільнено з роботи 11 березня 2019 року, за прогул відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 79).

З вищевказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлений, що підтверджується його підписом про ознайомлення з наказом (т.1 а.с. 79).

Факт відсутності ОСОБА_1 на роботі з 26.02.2019 р. по 28.02.2019 р. підтверджуються доповідною запискою в.о. начальника хлібоприймальної дільниці-заступника директора філії Донченко О.В. від 28.02.2019 р., доповідною запискою сторожа філії Нестерець Г.І. від 01.03.2019 р., доповідною запискою сторожа Кіндрук В.Б. від 01.03.2019 р., доповідною запискою сторожа Зеленько В.М. від 01.03.2019 р. (т.1 а.с. 73 – 76).

28.02.2019 р. комісією у складі в.о. начальника хлібоприймальної дільниці-заступника директора філії Донченко О.В., інженера з підготовки кадрів Черненко Л.М., начальника ПСО Ярмак О.М., змінного майстра Клименко О.М., змінного майстра Сторожко І.В., юрисконсульта ОСОБА_5 складено акт про те, що машиніст навантажувально-розвантажувальних зернових машин ОСОБА_1 в період з 26.02.2019 р. по 28.02.2019 р. не з`явився на робочому місці без поважних причин. Даним актом зафіксовано відсутність працівника на роботі (т.1 а.с. 77). 

Відповідно до п.8.1. Положення про ведення кадрового діловодства на філіях публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», затвердженого наказом ПАТ «ДПЗКУ» від 28.03.2018 року № 136 оформлення відпусток працівникам здійснюється наказом про відпустки (т.1 а.с. 85-86).

Згідно п.7.6. Положення про філію публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Пирятинський комбінат хлібопродуктів», затвердженого в.о. голови правління ПАТ «ДПЗКУ» І. Марченко 11.02.2019 року, накази про надання чергових та інших відпусток, передбачених чинним законодавством, видає директор філії (т.1 а.с. 87-88).

Отже, відпустки без збереження заробітної плати на філії ПАТ «ДПЗКУ» «Пирятинський КХП» надаються працівникам на підставі заяви працівника, попередньо погодженої начальником цеху або підрозділу. Оформлення відпусток працівникам здійснюється шляхом видання наказу за підписом директора філії. З наказом про надання відпустки працівника ознайомлюють під підпис. Таким чином, виключно наказ філії є документом, що свідчить про надання працівнику відпустки.

З викладеного вбачається, що за відсутності наказу про відпустку, невихід працівника на роботу у зв`язку з самовільним використанням відпустки кваліфікується як прогул.

На підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Прогул – це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 13.09.2017 року у справі № 6-14-12цс17. Підстав для відступлення від неї не вбачається.

У суді апеляційної інстанції позивач вказав, що 26.02.2019 р. він прийшов на роботу, але на прохідній працівники охорони його не пустили та повідомили, що він перебуває у відпустці, але наказ про відпустку йому не надали, з наказом про надання відпустки ознайомлений не був, також вказав, що ці події він не зафіксував, доказів в цій частині надати суду не може. Проте, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що у позовній заяві від 25.03.2019 р. та в уточненій позовній заяві від 19.06.2019 р. позивач на ці обставини не посилався, а навпаки, зазначав, що його «відсутність на робочому місці 26, 27 та 28 лютого 2019 р. була викликана об`єктивними і поважними причинами, а отже говорити про прогул без поважних причин в даному випадку не можна» (т.1 а.с. 1 (зворот), 148), отже, зазначені суду апеляційної інстанції позивачем вказані обставини не були підставою його позову та не були предметом дослідження судом першої інстанції, у рішенні суду відсутні посилання на ці обставини, тому апеляційний суд з урахуванням вимог ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості давати вказаним обставинам правову оцінку.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку проте, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

По справі вбачається, що АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» сплатила 1152,60 грн. судового збору при подачі апеляційної скарги (т.2 а.с.76), ця сума підлягає стягненню з позивача на користь АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України».

Крім цього, по справі вбачається, що при пред`явленні позову позивачем не було сплачено судовий збір з посиланням на  п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», яка передбачає, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються  позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

При цьому, позивачем були заявлені вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.
Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
Судовий збір як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції. Обов`язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов`язок, визначений нормами процесуального права.
При ухваленні судового рішення суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, послався на те, що відповідно до п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору, проте, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4518/16, провадження №12-301гс18, згідно п.п. 34,35,36 вказаної постанови, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. Висновок стосовно застосування приписів пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" у редакції Закону України від 22 травня 2015 року N 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" при вирішенні спору про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладений у раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі N 226/168/15-ц (провадження N 6-1121цс16), не суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у цій постанові, тому підстави для відступлення від нього відсутні.
Таким чином, позивач, пред`являючи позов, був звільнений від сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. за вимогу про поновлення на роботі, інші вимоги підлягали оплаті судовим збором.

Згідно ч. 1,2 п.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про поновлення на роботі, то з нього при ухваленні нового рішення про відмову у задоволенні позову підлягає стягненню судовий збір за вимогу про визнання незаконним та скасування наказу – 768,40 грн., за вимогу стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу -768,84 грн., за вимогу моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. – 768,40 грн., а всього 2 305,20 грн. 

Крім цього, відповідачем при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1152,60 грн. судового збору (т.2 а.с. 76), а повинен був сплатити 3 457,80 грн. (150% від ціни позову - 2 305,20 грн. (3 вимоги по 768,40 грн. грн.)), різниця складає 2 305,20 грн., яка підлягає стягненню з позивача на користь держави у разі ухвалення нового рішення про відмову у позові, а всього підлягає стягненню з позивача судовий збір на користь держави у розмірі 4 610,40 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Згідно п.1,3 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 368 ч.1,2, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1,3, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» - задовольнити.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2019 року – скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", філії Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Пирятинський комбінат хлібопродуктів" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 4 610,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 26 лютого 2020 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош         О. А. Лобов                 В. М. Триголов