ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«11» лютого 2020 року
м. Харків
справа № 645/3248/18-ц
провадження № 22ц/818/1149/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Бровченка І.О., Кіся П.В.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 , представник відповідача – ОСОБА_3 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2019 року в складі судді Шарка О.П.
в с т а н о в и в:
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 06 січня 2017 року приблизно о 16:00 ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «КІА RІО», державний номерний знак НОМЕР_1 , на автодорозі «Харків - Зміїв - Балаклея - Гороховатка» в напрямку від смт Андріївка до м. Балаклея поблизу Товариства з обмеженою відповідальністю «Балаклійський шиферний комбінат», не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну швидкість руху автомобіля та допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням позивача, внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Зазначив, що внаслідок вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «КІА RІО» ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, а він отримав садно на волосистій частині голови ліворуч, забійну рану на підборідді зліва, дві забійні рани та садно на розгинальній поверхні правого колінного суглобу, синець на лівій боковій поверхні живота, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад шість днів, але не більше трьох тижнів (21 дня), що підтверджується висновком судово-медичної експертизи від 12 січня 2017 року.

Вказав, що 07 січня 2017 року слідчим відділом Балаклійського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області інформація щодо дорожньо-транспортної пригоди внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017220190000031 за ознаками частини 1 статті 286 КК України. Проте, постановою слідчого СВ Балаклійського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області від 11 серпня 2017 року кримінальне провадження щодо відповідача закрито у зв`язку з відсутністю претензій та відмовою потерпілої ОСОБА_4 від підтримання обвинувачення щодо свого чоловіка – ОСОБА_2 .

Зазначив, що провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП закрито постановою суду від 11 травня 2018 року, оскільки на момент надходження справи до суду вже закінчився одномісячний строк для притягнення правопорушника до адміністративної відповідальності.

Вказав, що вина ОСОБА_2 у вчиненні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди та у пошкодженні його автомобіля «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_2 , 1993 року випуску, встановлена в межах розгляду кримінального провадження № 12017220190000031 та постановою Балаклійського районного суду Харківської області від 11 травня 2018 року, у зв`язку з чим з відповідача на його користь має бути стягнуто матеріальну шкоду, спричинену внаслідок пошкодження його автомобіля в розмірі 88 401, 45 грн, що підтверджений висновком судової автотоварознавчої експертизи.

Зазначив, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди зазнав тілесних ушкоджень, сильних фізичних, душевних та моральних страждань, а також мав протягом тривалого часу змінити свій звичний спосіб життя та пересування, користуватись громадським транспортом замість власного автомобіля через стан свого здоров`я, що спричиняло значні незручності для його повсякденного життя. 

Вказав, що його лікування тривало протягом двох тижнів, внаслідок чого він не мав змоги працювати, що також призвело до погіршення його матеріального становища та посилило моральні переживання, призвело до істотного погіршення нормальних життєвих зв`язків, в тому числі, з близькими родичами.
Зазначив, що його душевні страждання посилюються через те, що під час дорожньо-транспортної пригоди сильно пошкоджено його автомобіль, який постійно використовувався ним для потреб його сім`ї. Також, на цьому автомобілі він перевозив необхідні для роботи будівельні матеріали та інструменти. Проте, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди його автомобіль і досі пошкоджений, а він постійно змушений звертатися до сторонніх осіб за допомогою у перевезенні своїх інструментів та будівельних матеріалів, необхідних для роботи.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 з моменту дорожньо-транспортної пригоди не вчинив жодних дій щодо добровільного відшкодування спричинених йому матеріальних збитків, витрат на лікування, хоча працевлаштований та має таку можливість, і навіть не вибачився за вчинене.

Вказав, що вищезазначені моральні та душевні страждання призвели до втрат немайнового характеру, які полягають у тривалому у часі фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, що безпосередньо виразилося у тривалій втраті спокою, постійних душевних переживаннях, порушенні фізичного та психологічного стану здоров`я, обмеженні своїх здібностей, та інших втрат, які зазначені вище. 

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 06 січня 2017 року, яка сталась з вини відповідача та призвела до пошкодження належного йому автомобіля «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_2 , 1993 року випуску, в розмірі 88 401,45 грн, та моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн, а також понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі 884,01 грн – за позовну вимогу майнового характеру, 704,80 грн – за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, 3500,00 грн – за оплату судової автотоварознавчої експертизи.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково; стягнуто на його користь з ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 88 401,45 грн, моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн та судові витрати: сплачений судовий збір у загальному розмірі 1588,81 грн, а також вартість автотоварознавчого дослідження у розмірі 3500,00 грн. 

На вказане заочне рішення суду 15 листопада 2019 року ОСОБА_2 подав заяву про його перегляд.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду – відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду – скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що позивачем не надано суду доказів його вини у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, оскільки постанова суду про закриття провадження у справі щодо його притягнення до адміністративної відповідальності не містить висновків про його вину; що він не отримував телеграми експерта про час та місце огляду автомобіля позивача, тому висновок автотоварознавчої експертизи викликає сумніви.

20 січня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому він просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін. Вказав, що відповідачем не спростовано його вину у дорожньо-транспортній пригоді та розмір завданих збитків; що кримінальне провадження та справа про адміністративне правопорушення щодо нього закриті не за реабілітуючими підставами; що відповідачу відомо про дату та час проведення огляду автомобіля експертом.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду – залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що неправомірні дії ОСОБА_2 призвели до дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої ОСОБА_1 завдано матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача як з винної особи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 січня 2017 року приблизно о 16:00 ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «КІА RІО», державний номерний знак НОМЕР_1 , на 77 км +500 м автодороги «Харків - Зміїв - Балаклія - Гороховатка» в напрямку від смт Андріївка до м. Балаклія, проявив злочинну недбалість, не врахував дорожню обстановку та не обрав безпечну швидкість руху автомобіля, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався у зустрічному напрямку.

Власником автомобіля «ВАЗ 21093», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 є ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а. с. 9).

З довідки № 3017052377697820 про дорожньо-транспортну пригоду, складеної старшим інспектором Балаклійського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Маркевич К.С. вбачається, що 06 січня 2017 року на автодорозі Р-78 «Харків – Зміїв – Балаклія – Гороховатка» сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «КІА RІО», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок якої автомобілі отримали ушкодження, а також травмовані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_2 пункту 12.1. Правил дорожнього руху України.

У вказаній довідці зазначено, що у ОСОБА_2 наявний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК 1421326 терміном дії до 21 вересня 2017 року, виданий Товариством з додатковою відповідальністю «Домінанта». У ОСОБА_1 наявний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АП 1356254, виданий ПАТ «СК «Універсальна» (а. с. 13-14).

Внаслідок вищезазначеної дорожньо-транспортної події пасажирка автомобіля «КІА RІО» ОСОБА_4 згідно з висновком судово-медичної експертизи від 30 січня 2017 року № 23-БЛ/17 отримала закритий перелом лівої ключиці зі зміщенням, що відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди також отримав тілесні ушкодження, а саме: садно на волосистій частині голови ліворуч, забійна рана на підборідді зліва, дві забійні рани та садно на розгинальній поверхні правого колінного суглобу, синець на лівій боковій поверхні живота, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи Балаклійського районного відділення судово-медичної експертизи Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи № 12-БЛ/17 від 12 січня 2017 року (а. с. 10-11).

З протоколу огляду транспортного засобу від 06 січня 2017 року, складеного слідчим СВ Балаклійського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області вбачається, що автомобіль «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_2 , 1993 року випуску, має пошкодження і деформацію капоту, переднього бамперу, задніх лівих дверей, лівого дзеркала заднього виду, розбиті ліве заднє та переднє скло, розбиті передні фари (а. с. 15-17).

Як вбачається з висновку судової автотехнічної експертизи №3184, складеного 21 червня 2017 року експертом Харківського науково – дослідного інституту судових експертиз імені Засл. проф. М.С. Бокаріуса, у кримінальному провадженні № 12017220190000031 за фактом дорожньо-транспортної пригоди, в даній дорожній ситуації водій ОСОБА_2 повинен був діяти згідно з вимогами пункту 12.1 Правил дорожнього руху України. Технічна можливість уникнути пригоди для водія ОСОБА_2 визначалася виконанням ним вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було будь – яких перешкод технічного характеру. Дії водія ОСОБА_2 не відповідали вимогам пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, і, з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди. В дорожній ситуації водій ОСОБА_1 повинен був діяти згідно з вимогами пункту 12.3 Правил дорожнього руху України. Технічна можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди для водія ОСОБА_1 не визначалась його діями, а цілком залежала від дій водія автомобіля КІА «RІО» по виконанню ним вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху України. В діях водія ОСОБА_1 невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б, з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди не вбачається (а. с. 18-21).

Постановою слідчого СВ Балаклійського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Семененка О.В. від 11 серпня 2017 року кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, у зв`язку з клопотанням потерпілої ОСОБА_4 , яка не мала претензій до свого чоловіка ОСОБА_2 і відмовилась від підтримання обвинувачення. Копію вказаної постанови направлено до Балаклійського відділу поліції ГУНП в Харківській області для вирішення питання щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП. З постанови вбачається, що ОСОБА_2 не дотримався вимог Правил дорожнього руху України (а. с. 23).

27 квітня 2018 року інспектором Балаклійського відділу поліції ГУНП в Харківській області складено протокол про адміністративне правопорушення БД №015548 про те, що ОСОБА_2 06 січня 2017 року, керуючи автомобілем КІА «RІО», державний номерний знак НОМЕР_1 , скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_2 , порушивши пункт 12.1 Правил дорожнього руху України (а. с. 31).

Постановою судді Балаклійського районного суду Харківської області від 11 травня 2018 року провадження у справі №610/1110/18 щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП – закрито у зв`язку з тим, що на момент надходження справи до суду вже закінчився одномісячний строк для притягнення правопорушника до адміністративної відповідальності. Постанова набрала законної сили 22 травня 2018 року (а. с. 12).

З висновку автотоварознавчої експертизи №1С від 15 березня 2019 року, складеного судовим експертом Бочаровим С.М., вбачається, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля не перевищує ринкову вартість та складає 88 401,45 грн з урахуванням ПДВ на замінювані складові частини КТС. Транспортний засіб не вважається фізично знищеним, його ремонт є технічно можливим та економічно обґрунтованим (а. с. 57-99).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою, другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Матеріали справи свідчать про те, що 06 січня 2017 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 закрито у зв`язку з тим, що потерпіла ОСОБА_4 відмовилась від підтримання обвинувачення. Однак слідчий вбачав у діях ОСОБА_2 ознаки адміністративного правопорушення, тому копію вказаної постанови направлено до Балаклійського відділу поліції ГУНП в Харківській області для вирішення питання щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 закрито у зв`язку з закінченням строку для притягнення порушника до відповідальності на підставі частини 5 статті 38 КУпАП. 

З правового аналізу статті 38 КУпАП вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення  через відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Відтак, така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає безпідставними посилання ОСОБА_2 на те, що позивачем не надано до суду доказів його вини у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, оскільки постанова суду про закриття провадження у справі щодо його притягнення до адміністративної відповідальності не містить висновків про його вину.

Крім того, не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової  відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в дорожньо-транспортній пригоді може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, довідкою про дорожньо-транспортну пригоду, протоколом про адміністративне правопорушення, висновком судової експертизи тощо.

Отже, суд при розгляді справи про відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, має встановити ступінь вини кожного із володільців джерела підвищеної небезпеки перед іншим із них, та, виходячи з встановленого, застосувати правила відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16 квітня 2019 року у справі №  927/623/18.

Як вбачається з довідки про дорожньо-транспортну пригоду, складеної старшим інспектором Балаклійського відділу поліції ГУНП в Харківській області Маркевич К.С. 06 січня 2017 року дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_2 пункту 12.1. Правил дорожнього руху України.

Відповідні відомості щодо порушення  ОСОБА_2  06 січня 2017 року пункту 12.1 Правил дорожнього руху України містить і протокол про адміністративне правопорушення БД №015548, складений 27 квітня 2018 року інспектором Балаклійського відділу поліції ГУНП в Харківській області.

Висновком судової автотехнічної експертизи від 21 червня 2017 року також встановлено, що дії водія ОСОБА_2 не відповідали вимогам пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, і, з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди. Натомість, технічна можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди для водія ОСОБА_1 не визначалась його діями, а цілком залежала від дій водія автомобіля КІА «RІО» по виконанню ним вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху України. 

Таким чином, встановлені судом обставини справи свідчать про те, що дорожньо-транспортна пригода трапилась саме внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 щодо порушення Правил дорожнього руху України, та з його вини, що тягне за собою покладення на нього цивільно-правової відповідальності за завдану внаслідок зіткнення автомобілів шкоду, яка перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з його діями.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Страхування – це вид цивільно – правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування, частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000,00 грн на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо – транспортної пригоди майну третьої особи.

Статтями  28,  29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. 

Підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що у разі настання дорожньо – транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо – транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо – транспортну пригоду встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 286/1643/18, провадження № 61-11107св19.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. 
Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.
Зазначеним судовим рішенням Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована, визнавши, що наведений правовий висновок не відповідає змісту та сенсу чинного законодавства.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

За таких обставин, у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи, відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року, справа №640/12615/15-ц, провадження № 61-31141св18; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року, справа № 369/8675/16-ц, провадження № 61-25447св18; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року, справа № 759/9261/15-ц, провадження № 61-15093св18.

З викладеного вбачається, що обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті дорожньо-транспортної пригоди такої шкоди. 

Отже, зобов`язаною особою внаслідок заподіяних ОСОБА_2 у результаті дорожньо-транспортної пригоди збитків, є страховик відповідача.

Таким чином, враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку застрахована, позивач мав самостійно звернутись до страхової компанії з вимогою про виплату страхового відшкодування за полісом.

Визначення різниці між фактичним розміром шкоди та розміром страхового відшкодування, яка підлягає стягненню з винної особи, можливо лише після здійснення страховиком виплати страхового відшкодування.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1  звертався до  страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування та отримував відмову або будь-які виплати.

Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди.

Разом з тим, з урахуванням обставин справи, судова колегія дійшла висновку щодо покладення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, саме на ОСОБА_2 , з огляду на таке.

Згідно із пунктом 1 статті 35.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з підпунктом   37.1.4 пункту 37.1  статті 37  цього Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі №  65/4621/16-к, провадження № 13-24кс19 зазначила таке. У системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1  статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації, а саме, не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Крім цього, у підпункті 37.1.3 пункту 37.1. статті 37 вищезазначеного Закону передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру.

Із матеріалів справи випливає, що позивач звернувся з позовом безпосередньо до особи, яка завдала шкоду. Відомостей щодо його звернення до страховика із заявою про відшкодування шкоди матеріали справи не містять. При цьому, з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду поза межами строку (один рік) страхового відшкодування, оскільки дорожньо-транспортна пригода трапилась 06 січня 2017 року, а позовну заяву він подав 11 червня 2018 року.

Звертаючись до суду з позовом, позивач враховував судову практику, яка існувала на час звернення, зокрема, щодо того, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка її завдала, є абсолютним, тобто йому належить вибір здійснення свого права або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, або безпосередньо до такої особи.
Одним із елементів верховенства права є юридична визначеність. Юридична визначеність (legal certainty)  вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Суб`єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що позивач втратив право звернення до страхової компанії для отримання страхового відшкодування, проте з  урахуванням принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), встановлення судом факту дорожньо-транспортної пригоди, винної особи у ній, передбачуваність для позивача його поведінки щодо відшкодування шкоди винною особою, колегія суддів вважає, що у цій справі за таких обставин відсутні підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції та звільнення винної особи від  цивільно-правової відповідальності.

У даному разі з урахуванням обставин справи відшкодування шкоди з винної особи відповідає засадам цивільного законодавства: справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК  України) та вимогам норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Зазначене відповідає висновку, якого дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 560/908/16-ц, провадження № 61-27164св18.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, судова колегія виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України  моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. 

Чинне законодавство не містить методики чи способів  обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Як вбачається з встановлених судом обставин справи ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди зазнав тілесних ушкоджень, а також вимушений був протягом тривалого часу змінити свій звичний спосіб життя та пересування, докладати додаткові зусилля для організації життя у зв`язку з пошкодженням його автомобіля.

Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача моральної шкоди суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, врахував суть заявлених позовних вимог, обсяг страждань позивача, яких він зазнав внаслідок пошкодження майна та спричинення тілесних ушкоджень, виходив із засад розумності, виваженості і справедливості, а тому дійшов обґрунтованого висновку про стягнення 5000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо того, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки судові повістки та повідомлення надсилались на адресу квартири, яка ним продана 17 листопада 2018 року, тому він їх не отримував, та дізнався про існування цієї справи лише 01 листопада 2019 року, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать, що станом на час відкриття провадження у справі ОСОБА_2 був зареєстрований за вказаною у позовній заяві адресою, а саме: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками Департаменту реєстрації Харківської міської ради про реєстрацію місця проживання особи від 17 вересня 2018 року та 19 жовтня 2018 року (а. с. 25, 32).

Саме на цю адресу судом першої інстанції направлялась кореспонденція у справі, однак, зворотні повідомлення поверталися до суду першої інстанції без вручення з відмітками «за закінченням встановленого строку зберігання», у зв`язку з чим по справі ухвалено заочне рішення.

Квартира за вказаною адресою відчужена ОСОБА_2 ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шуть О.Г. за № 11160. Згідно пункту 8 цього договору продавець зобов`язаний виселитися з квартири до 03 грудня 2018 року включно (а. с. 142).

Проте, відомостей щодо зміни місця проживання відповідача після відкриття провадження у справі у суду першої інстанції не було.

ОСОБА_2 реалізував своє право на перегляд заочного рішення суду та подав відповідну заяву. Під час розгляду вказаної заяви у судовому засіданні 05 грудня 2019 року брав участь його представник ОСОБА_3 , що підтверджується протоколом судового засідання (а. с. 161-163). 

Отже, ОСОБА_2 не був позбавлений можливості давати пояснення по суті спору, висловлювати свої доводи, міркування та заперечення проти доводів і міркувань позивача під час розгляду справи, подавати докази в обґрунтування своїх доводів.

Проте, належних та допустимих доказів, які б мали відношення до обставин, що входять до предмету доказування у справі, та істотне значення для правильного вирішення спору і спростовували б висновок суду першої інстанції про задоволення позову, ОСОБА_2 ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не надано. 

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , що судом не витребувано матеріали кримінального провадження щодо дорожньо-транспортної пригоди, судова колегія відхиляє, оскільки він таке клопотання не заявляв та не вказав, для встановлення яких саме обставин необхідно витребувати ці матеріали, враховуючи, що у справі наявні копії матеріалів кримінального провадження, необхідні для розгляду справи в порядку цивільного судочинства. 

Посилання ОСОБА_2 щодо того, що копії документів, подані позивачем до позовної заяви, не посвідчені належним чином та відсутні відомості щодо наявності їх оригіналів, а також не надсилались йому, судова колегія не бере до уваги, оскільки зазначені обставини не вплинули на правильність вирішення справи по суті. Як вбачається з матеріалів справи представник відповідача ОСОБА_3 07 листопада 2019 року до подачі заяви про перегляд заочного рішення суду ознайомився з матеріалами справи, отже відповідачу було відомо про обсяг та зміст наявних у справі доказів. Крім того, він був учасником кримінального провадження та провадження у справі про адміністративне правопорушення, отже обізнаний про постановлені в їх межах процесуальні документи, подані у даній справі як докази.

Частина 6 статті 95 ЦПК України передбачає, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Проте, ОСОБА_2 не заявлено відповідного клопотання щодо витребування оригіналів доказів, тому суд не бере до уваги його заперечення проти їхньої достовірності.

Твердження ОСОБА_2 , що він не отримував телеграми експерта про час та місце огляду автомобіля позивача, тому висновок автотоварознавчої експертизи викликає сумніви, є безпідставними, оскільки разом з висновком експерта до матеріалів справи долучено специфікацію замовлення №86363, електронне повідомлення №000107, з якої вбачається, що 07 лютого 2019 року на адресу ОСОБА_2 направлялось повідомлення з 21 слова (а. с. 98). Неотримання відповідачем зазначеного поштового повідомлення та неявка ним на огляд експертом транспортного засобу позивача самі по собі на дійсність висновку експерта не впливають. Доказів, які б спростовували розмір вартості відновлювального ремонту автомобіля, визначеного експертом, відповідачем не надано, конкретних «сумнівів» не наведено. Клопотань щодо призначення експертизи для визначення розміру завданої позивачу шкоди він в суді апеляційної інстанції не заявляв. 

Оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржуване заочне рішення суду – без змін.

Згідно частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать, витрати, пов`язані з проведенням експертизи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з відповідача судовий збір за розгляд справи та витрати на проведення експертизи у розмірі 3500,00 грн, який підтверджується рахунком-фактурою № 19 від 17 січня 2019 року (а. с. 52). 

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за перегляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п.1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В.Бурлака

Судді                                                          І.О.Бровченко

                                                                             П.В. Кісь

Повний текст постанови складено 11 лютого 2020 року.