ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України

22 січня 2020 року
м. Харків

справа № 644/8568/16-ц
провадження № 22ц/818/62/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого – Котелевець А.В.,
суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря – Огар І.В., 

імена (найменування) сторін:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», 
відповідач – ОСОБА_1 ,
представник відповідача – ОСОБА_2 ,
третя особа – ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вельковського Станіслава Володимировича – представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року в складі судді Саркісян О.А.,

у с т а н о в и в:

В жовтні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі – ТОВ «ОТП Факторинг Україна») в особі свого представника ОСОБА_4 Станіслава Володимировича звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 07 серпня 2008 року між ОСОБА_3 і банком укладено кредитний договір № RM-SME 707/327/2008, відповідно до умов якого Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі – ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), надало ОСОБА_5 А.П. кредит в розмірі 80 798,17 доларів США зі сплатою фіксованого відсотку в розмірі 5,9% річних + FIDR строком до 07 серпня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором укладено договори: 

- поруки від 07 серпня 2008 року № SR- SME 707/327/2008 - між ОСОБА_6 та банком; 

- іпотеки від 05 вересня 2008 року № РM- SME 707/327/2008, предметом якого є нежитлові приміщення першого поверху 27, ХУШ, ХХ, 41 в літері «А-5», загальною площею 59,5 кв м в будинку АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 28 серпня 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єрьоменком В.В. за реєстровим № 560, зареєстрованого 03 вересня 2008 року Комунальним підприємством «Харківське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним № 24564185, запис № 2214 в книзі 1. Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Єрьоменком В.В. за реєстровим № 576. 

На підставі договору факторингу від 24 лютого 2012 року право вимоги за вказаними договорами відступлене на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі – ТОВ «ОТП Факторинг Україна»).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2016 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково; зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. З ОСОБА_3 стягнуто на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 07 серпня 2008 року № RM-SME 707/327/2008 в розмірі 9 600 975,77 грн та 3 654 грн судового збору. Визнано припиненим договір поруки від 07 серпня 2008 року № SR- SME 707/327/2008. 

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2016 року змінено в частині визначення розміру пені та в частині відмови щодо солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителя. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 5 311 124 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Посилаючись на те, що заборгованість, стягнута за судовим рішенням, на даний час в повному обсязі не погашена, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07 серпня 2008 року № RM-SME 707/327/2008 в розмірі 73 595,37 та пені за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 1 900 000,00 грн шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві нежитлових приміщень першого поверху 27, ХУШ, ХХ, 41 в літері «А-5», загальною площею 59,5 кв м в будинку АДРЕСА_1 з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі – отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах Державної реєстраційної служби України, БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо) за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження»; з метою збереження предмета іпотеки до його реалізації передати вказані нежитлові приміщення в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до їх реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов пред`явлено з пропуском строку позовної давності. Останній платіж за кредитним договором здійснено 07 лютого 2012 року, а з позовом банк звернувся 26 жовтня 2016 року. Поважних причин пропуску строку матеріали справи не містять.

29 липня 2019 року Вельковський С.В. – представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалено без врахування правової позиції, що міститься в постанові Верховного Суду України у справі № 6-116цс13, згідно з якою кредитор протягом всього часу до закінчення строку виконання основного зобов`язання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі в межах позовної давності щодо кожного з цих платежів. В останньому випадку перебіг позовної давності буде починатися в залежності від закінчення строку сплати кожного з щомісячних платежів. Згідно з графіком погашення заборгованості позичальник зобов`язався здійснити платежі за тілом кредиту в період з 10 травня 2011 року по 07 серпня 2023 року, отже строк позовної давності не пропущено.

11 жовтня 2019 року відповідач – ОСОБА_2 – представник ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України – в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга Вельковського С.В. – представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 07 серпня 2008 року між ОСОБА_3 і банком укладено кредитний договір № RM-SME 707/327/2008, відповідно до умов якого ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», надало ОСОБА_3 кредит в розмірі 80 798,17 доларів США зі сплатою фіксованого відсотку в розмірі 5,9% річних + FIDR строком до 07 серпня 2023 року. 

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором укладено договори: 

- поруки від 07 серпня 2008 року № SR- SME 707/327/2008 - між ОСОБА_6 та банком; 

- іпотеки від 05 вересня 2008 року № РM- SME 707/327/2008, предметом якого є нежитлові приміщення першого поверху 27, ХУШ, ХХ, 41 в літері «А-5», загальною площею 59,5 кв м в будинку АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 28 серпня 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єрьоменком В.В. за реєстровим № 560, зареєстрованого 03 вересня 2008 року Комунальним підприємством «Харківське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним № 24564185, запис № 2214 в книзі 1. Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Єрьоменком В.В. за реєстровим № 576. 

На підставі договору факторингу від 24 лютого 2012 року право вимоги за вказаними договорами відступлене на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Оскільки боржник не виконав вимог договору, в зазначений строк гроші банку не повернув, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2016 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково; зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. З ОСОБА_3 стягнуто на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 07 серпня 2008 року № RM-SME 707/327/2008 в розмірі 9 600 975,77 грн та 3 654 грн судового збору. Визнано припиненим договір поруки від 07 серпня 2008 року № SR- SME 707/327/2008. 

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2016 року змінено в частині визначення розміру пені та в частині відмови щодо солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителя. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 5 311 124 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

До теперішнього часу боржник не сплатив заборгованості, рішення суду не виконав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 61 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону № 898-1У іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 898-1У за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону № 898-1У передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону № 898-1У.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту – шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах – процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. 

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше – регулятивне, друге – охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. 

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Визначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Із матеріалів справи вбачається, що сторони кредитних правовідносин змінили строк основного зобов`язання. Згідно з досудовою вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором від 07 серпня 2008 року № RM-SME 707/327/2008 року, направленої ОСОБА_1 як майновому поручителю 26 березня 2012 року, боржник повинен був протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги сплатити на рахунок банку заборгованість.

В 2014 році ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 07 серпня 2008 року № RM-SME 707/327/2008 року. Однак позов був пред`явлений до ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Вимог до ОСОБА_1 пред`явлено не було.

Отже, змінивши строк виконання основного зобов`язання, банк був зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років від дати, коли він дізнався про порушення свого права, тобто з 26 квітня 2012 року – дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. 

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 11 жовтня 2017 року.

В заяві ОСОБА_2 – представник ОСОБА_1 заявив клопотання про застосування спливу строку позовної давності.

Вищенаведені обставини дають підстави суду зробить висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги Вельковського С.В ОСОБА_7 – представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є безпідставними з огляду на вказану правову позицію Верховного Суду України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п.1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Вельковського Станіслава Володимировича – представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 24 січня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець 

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова