Постанова                                             
Іменем України
27 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 545/761/17
провадження № 61-30838св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - державний реєстратор відділу державної реєстрації Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області у складі судді Потетій А. Г. від 05 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області у складі колегії суддів: Бондаревської С. М., Дряниці Ю. В., Чумак О. В., від 14 листопада 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - державний реєстратор відділу державної реєстрації Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області, про визнання права власності на об`єкти нерухомості.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх з відповідачем батько ОСОБА_3 , який за життя склав заповіт, яким заповів все своє майно сторонам у справі у рівних частках. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла їх мати ОСОБА_4 , яка за життя склала заповіт на його користь. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2012 року, з урахуванням ухвал цього ж суду від 05 липня та 
18 липня 2013 року про виправлення описки та роз`яснення рішення, додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2014 року, встановлено, що до складу спадщини за заповітами входять: домоволодіння АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Василівської сільської ради площами 5,47 га, що належала їх батьку, та 5,50 га, що належала ОСОБА_4 . Визнано за ним право власності на 1/2 частину зазначеного домоволодіння, що за життя належав його матері, заповідачу - ОСОБА_4 ; визнано за ним право власності на обов`язкову частку у спадщині після померлого ОСОБА_3 , яка прийнята ОСОБА_4 , та складає 1/12 частину у спадщині спадкодавця ОСОБА_3 , що становить 1/24 частину зазначеного домоволодіння. Визнано за ним право власності на 1/12 обов`язкову частину земельної ділянки площею 5,47 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також визнано за ним право спільної часткової власності на 5/12 частин спадкового майна, яке належало спадкодавцю ОСОБА_3 За ОСОБА_2 визнано право спільної часткової власності на 5/12 частин спадкового майна, яке належало спадкодавцю ОСОБА_3 .
 
Посилаючись на те, що рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2012 року має місце різний алгоритм визначення часток спадкоємців за заповітами батьків у різних об`єктах спадкування, судом визначалася тільки загальна частка у загальному майні спадщини, позивач просив визнати за ним право спільної часткової власності на 19/24 частин, а за відповідачем 5/24 частин спірного домоволодіння; визнати за ним право спільної часткової власності на 7/12, а за відповідачем на 5/12 частин земельної ділянки площею 5,47 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала за життя 
ОСОБА_3 ; визнати за ним право приватної власності на земельну ділянку площею 5,50 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_4 . 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 
19/24 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 5/24 частин вказаного домоволодіння.
Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 7/12, а за ОСОБА_2 на 5/12 частин земельної ділянки площею 5,47 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала за життя ОСОБА_3 . 
Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на земельну ділянку площею 5,50 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_4 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 щодо необхідності визначення часток у спадковому майні.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2017 року залишено без змін.
Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводів особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення та закрити провадження у справі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що є судове рішення, що набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому суди помилково повторно розглянули аналогічний спір. Вказує, що за наявності двох рішень щодо одного й того ж майна виникнуть труднощі з їх виконання. При цьому суди помилково визнали за позивачем право власності на земельну ділянку розміром 5,50 га, оскільки його мати заповіт на ім`я позивача не підписувала. Крім того, нотаріус не приймав постанови щодо відмови у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на спірну ділянку.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання оскаржуваних судових рішень.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін - ОСОБА_3 , який за життя склав заповіт, відповідно до якого усе належне йому майно заповів своїм синам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частинах.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати сторін - ОСОБА_4 , склавши за життя заповіт, яким все належне їй майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, заповіла сину ОСОБА_1 .
 
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2012 року у справі №1625/1378/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Василівської сільської ради Полтавського району про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на 1/2 та 5/12 частин спадкового майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 про визнання розірвання шлюбу фіктивним, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на обов`язкову частку у спадщині, встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі.
Визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 
5/12 частин спадкового майна, яке належало спадкодавцю 
ОСОБА_3 .
У задоволенні іншої частини позову відмовлено за недоведеністю.
Уточнений зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на обов`язкову частку у спадковому майні задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі між собою, у період з 20 червня 1986 року по 03 березня 2001 року подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 
Визнано домоволодіння по АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , що за життя належало заповідачу ОСОБА_4 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на обов`язкову частку у спадщині після померлого ОСОБА_3 , яка прийнята ОСОБА_4 , та складає 1/12 частину у спадщині спадкодавця ОСОБА_3 .
Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності 
на 5/12 частин спадкового майна, яке належало спадкодавцю 
ОСОБА_3 .
У іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 05 липня 
2013 року роз`яснено рішення цього суду від 26 грудня 2012 року, зокрема, що до складу спадкового майна, яке належало ОСОБА_3 входить: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами у 

АДРЕСА_1 , а саме, житловий будинок літ. «А-1», літня кухня 
літ. «Б», сарай літ. «В», сінник літ. «Г», сарай літ. «Д», сарай літ. «Е», сарай 
літ. «З», вбиральня літ. «К», огорожа № 1, 2; ворота № 3, замощення № 4, колодязь № 5, погріб літ. «б»; земельна ділянка площею 5, 47 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала 
ОСОБА_3 . 
 
Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області 
від 23 квітня 2014 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , що за життя належало його матері - заповідачу ОСОБА_4 .
 
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 06 квітня 2014 року роз`яснено рішення цього ж суду від 26 грудня 2012 року та зазначено, що цим рішенням, а також додатковим рішенням суду 
від 23 квітня 2014 року і ухвалами суду від 05 та 18 липня 2013 року визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину домоволодіння  
АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на обов`язкову частку у спадщині після померлого ОСОБА_3 , яка прийнята 
ОСОБА_4 , що становить 1/24 частину зазначеного домоволодіння. Визнано за ОСОБА_1 право власності на обов`язкову частку у спадщині після померлого ОСОБА_3 , яка прийнята 
ОСОБА_4 , та складає 1/12 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,47 га, що належала ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 5/12 частки спадкового майна, яке належало спадкодавцю ОСОБА_3 , у тому числі на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,47 га.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Щодо позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку площею 5,50 га
 
Установлено, що земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5,50 га, яка знаходиться на території Василівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, належала на праві приватної власності матері сторін у справі ОСОБА_4 , яка за життя заповіла все належне їй майно позивачу ОСОБА_1 (а. с. 17, 18).
 
Відповідно до статті 1210 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
 
Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.   
 
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Отже, на відміну від об`єктів цивільних прав (речей, майна, майнових прав тощо), об`єктами спадщини за ЦК України є права та обов`язки, в тому числі об`єкти цивільних прав, які належали особі на час смерті, право власності або права за договором, якщо ці права не пов`язані з особою спадкодавця.
 
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
 
ОСОБА_1 у строк, передбачений статтею 1270 ЦК України, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що встановлено рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2012 року, а тому ця обставина у силу положення частини третьох статті 61 ЦПК України 2004 року не потребує доказуванню.
 
Установивши, що ОСОБА_1 прийняв у передбаченому законом порядку спадщину за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_4 , яка складається із земельної ділянки площею 5,50 га, розташованої на території Василівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання за позивачем права власності у порядку спадкування на це майно.
 
Доводи касаційної скарги про передчасність висновку про визнання права права власності на спірну земельну ділянку, з посиланням на відсутність відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, є необґрунтованими.
 
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 
2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім цього, відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.
 
Оскільки відповідач у судах попередніх інстанцій заперечував право власності позивача на спірну земельну ділянку (а. с. 33 -41, 154-156), суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині.
 
Щодо позовних вимог про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянки площею 5,47 га
 
Відповідно до статті 14 ЦПК України2004 року судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.
 
Згідно частини другої статті 223 ЦПК України 2004 рокупісля набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.
 
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.
 
Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.
 
Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 205 ЦПК України 2004 року, перелік яких є вичерпним.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
 
Підстави та предмет позову у справі, у якій ухвалено оскаржувані судові рішення, є тотожними підставам та предмету позову у справі № 1625/1378/12, в якій ухвалено рішення про поділ спадкового майна, яке набрало законної сили. Суб`єктний склад сторін (позивач та відповідач) у даній справі: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (а. с. 6-8).
 
Таким чином, оскільки вже існує рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2012 року, яке набрало законної сили, у справі № 1625/1378/12 за позовами ОСОБА_2 та ОСОБА_1  про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на 
1/2 та 5/12 спадкового майна, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, встановлення факту проживання однією сім`єю, яким було здійснено поділ спадкового майна, яке належало батькам сторін,тобто ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. 
 
За таких обставин, суди попередніх інстанцій не вирішили питання про закриття провадження у справі, а помилково повторно розглянули заявлені вимоги, дійшовши висновку про їх обґрунтованість.
 
При цьому у позовній заяві ОСОБА_1 зазначено, що підставою для його звернення до суду є перешкоди у реєстрації за ним права власності на майно, яке було визнано за ним рішенням суду від 26 грудня 2012 року, оскільки у цьому рішенні має місце різний алгоритм визначення часток спадкоємців за заповітами батьків у різних об`єктах спадкування.
 
Так, дійсно вбачається, що реєстраційною службою Полтавського районного управління юстиції Шабельнику В. В. відмовлено у реєстрації права власності на спірне майно, оскільки надані ним документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме неможливо встановити частку у праві власності кожного із співвласників (спадкоємців) на житловий будинок та земельну ділянку (а. с. 53, 54).
 
Вказані позивачем доводи не можуть свідчити про інший предмет і підставу позовних вимог, а можуть лише бути обґрунтуванням для виправлення арифметичної помилки у зазначеному рішенні суду від 26 грудня 2012 року відповідно до статті 219 ЦПК України 2004 року. 
 
Згідно пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.
 
За змістом частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку площею 5,47 га підлягають скасуванню із закриттям в цій частині провадження у справі.
 
Керуючись статтями 255, 400, 412, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5,50 га, яка знаходиться на території Василівської сільської ради Полтавського району Полтавської області залишити без змін.
 
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку площею 5,47 га скасувати.
 
Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на домоволодіння  АДРЕСА_1 та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5,47 га закрити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович