ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/1423/18	
Південно-західний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Аленіна О.Ю., Богатиря К.В.

при секретарі - Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:
від позивача: Заперченко А.В.
від відповідача:  не з`явився
від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні  в м. Одесі
апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту)  
на рішення господарського суду Одеської області від 15.10.2019 року, суддя в І інстанції Рога Н.В, повний текса якого складено 25.10.2019 в м. Одесі
у справі № 916/1423/18
за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту),
до Одеської митниці ДФС,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області, 
про зобов`язання укласти договір

ВСТАНОВИВ:
          
                    У липні 2018 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) звернулося до господарського суду Одеської області з позовом про зобов`язання Одеської митниці ДФС укласти з ДП "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії ДП "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) договір на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) у редакції, викладеній у позовній заяві. 
          Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 03.12.2008 між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області як орендодавцем  та Одеською митницею ДФС як орендарем було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-160, за умовами п. 5.9 якого відповідач зобов`язаний був укласти з ДП "Одеський морський торговельний порт", як балансоутримувачем орендованого майна (правонаступником якого є позивач), договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг. Проте, в порушення умов п. 5.9 договору оренди   відповідний договір у добровільному порядку між сторонами укладено не було.
                    Рішенням господарського суду Одеської області від 07.11.2018 у задоволенні позову відмовлено.
                    Постановою Південно - західного апеляційного господарського суду від 21.02.2019 рішення господарського суду Одеської області від 07.11.2018 скасовано та позовні вимоги задоволено частково. Визнано укладеним договір про відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання), укладений між ДП "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії ДП "Адміністрація морських портів України" і Одеською митницею ДФС в редакції, вказаній у резолютивній частині постанови апеляційного суду.
Постановою Верховного Суду від 19.06.2019 рішення господарського суду Одеської області від 07.11.2018 та постанову Південно - західного апеляційного господарського суду від 21.02.2019 року у справі за № 916/1423/18 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.
За результатами нового розгляду даної справи господарським судом Одеської області ухвалено рішення від 15.10.2019, яким у задоволенні позову Державного підприємства Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) до Одеської митниці ДФС про зобов`язання укласти договір - відмовлено повністю.
Рішення мотивовано тим, що відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача укласти з ДП «АМПУ»  договір на відшкодування експлуатаційних витрат саме у запропонованій ним редакції, яка міститься у тексті позовної заяви, оскільки він не відповідає вимогам законодавства. Суд дійшов висновку, що положення п.2.4.19 договору, за змістом яких замовник зобов`язаний оплатити послуги з 01.01.2015 року за тарифами, які діють на момент укладення договору, суперечать п. 3.3. договору, відповідно до якого оплата здійснюється за тарифами, що діють на момент отримання послуг, адже на дату набрання  чинності рішенням суду (як і станом на дату розгляду справи по суті), з урахуванням матеріалів справи, існують зовсім інші тарифи на послуги, ніж ті, що зазначені у п. 3.3 договору. Стосовно умов п. 2.4.19 договору судом також зауважено, що позивачем  не надано доказів того, що ним надавалися Одеській митниці ДФС послуги теплопостачання, водопостачання та водовідведення починаючи з 01.01.2015р., а проект договору взагалі був направлений на адресу відповідача 13.09.2017р., що унеможливлює виникнення правовідносин з 01.01.2015р. 
Водночас, у наведеній у позові редакції договору не має істотних умов цього договору, а також не визначено ціну договору або порядок її визначення. Також суд виходив із того, що правовідносини, що виникли між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Одеською митницею ДФС, як правонаступником Південної митниці  (орендар), є орендними. Сторонами за договором оренди №ДФ-160 від 03.12.2008р. є лише РВФДМУ по Одеській області  (орендодавець) та Одеська митниця ДФС, як правонаступник Південної митниці (орендар).  Балансоутримувачі - ДП «ОМТП» (балансоутримувач 1) та ДП «АМПУ» (адміністрація Одеського морського порту) ( балансоутримувач 2) не є сторонами за договором оренди. Отже, передбачене п. 5.9 договору оренди зобов`язання здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна, шляхом укладання протягом 15 робочих днів після підписання договору з балансоутримувачем орендованого майна договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг, виникло у орендаря безпосередньо перед орендодавцем, а не перед третьою особою - балансоутримувачем. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що виходячи з умов договору оренди №ДФ-160 від 03.12.2008р. у орендаря виникло зобов`язання перед балансоутримувачем щодо обов`язкового укладання договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання об`єкту оренди та надання комунальних послуг орендарю. 
З урахуванням зазначеного, судом не розглядалася заява відповідача щодо застосування строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом, адже, у даному випадку, суд відмовив у позові з підстав його необґрунтованості.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги скаржник посилається на те, що Одеською митницею ніяким чином не спростовано та не доведено того, що Адміністрацією, як балансоутримувачем державного нерухомого майна, не виконуються покладені обов`язки, а саме щодо утримання майна та надання комунальних послуг. А відповідач зазначає лише єдину і основну підставу - це те, що такі послуги мають надаватися Одеській митниці безкоштовно (за рахунок Міністерства інфраструктури України) та те, що у відповідача відсутні кошти.
Верховним судом підтверджено, що у відповідача існує обов`язок, який закріплений умовами договору оренди ДФ-160 від 03.12.2008р., від виконання якого він ухиляється, чим у свою чергу порушує права та інтереси Адміністрації та зумовлює виникнення у Адміністрації, яка є державним підприємством, надмірного тягаря по утриманню майна, яким він фактично не користується.
Отже, з метою захисту порушених Митницею прав та законних інтересів Адміністрації, остання правомірно звернулася до суду з позовом про зобов`язання орендаря укласти договір про відшкодування витрат за послуги з водопостачання та водовідведення та таким чином визнати встановленими відповідні господарські правовідносини між балансоутримувачем та орендарем. Правомірність такого висновку підтверджена постановою Верховного суду від 19.06.2019р.
Законом України "Про житлово-комунальні послуги" (чинним на момент складання проекту договору Адміністрацією) також прямо передбачений обов`язок на укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у даному випадку на відшкодування експлуатаційних витрат відповідно до умов договору.
Скаржник також зазначає, що Адміністрація просить зобов`язати відповідача укласти саме договір на відшкодування витрат за спожиті послуги із водо-, теплопостачання та водовідведення, укладання якого є предметом спору у даній справі, та у свою чергу не є договором про постачання цих самих послуг напряму. Спірний договір направлений на компенсування витрат Адміністрації, понесених нею на оплату тепло-, водопостачальнику вартості спожитої (купленої) води та тепла, яку фактично спожив відповідач.
Усе викладене залишилось поза належною увагою господарського суду першої інстанції під час розгляду даної справи та прийняття рішення, що призвело до винесення рішення із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин та невідповідністю висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, про які зазначено в  скарзі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. 
Відповідач, зокрема, вказує те, що між ДП "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії ДП "Адміністрація морських портів України" та Одеською митницею ДФС не могли виникнути взаємовідносини з 01.01.2015, оскільки тільки з 27.09.2016 ДП "Адміністрація морських портів України" стало балансоутримувачем 2 за договором оренди (згідно змін внесених 27.09.2016 до договору від 03.12.2008), а також позивач тільки 13.09.2017 направив на адресу митниці проект договору. Отже, позовні вимоги суперечать положенням частин 1-3 статті 631 Цивільного кодексу України, частини 7 статті 180 Господарського кодексу України, частини 3 статті 13 Закону України від 09.11.2017 № 2189-УШ "Про житлово-комунальні послуги", який за винятком окремих положень введений в дію з 01.05.2019.
Умови пункту 2.4.19 договору про відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) про здійснення Одеською митницею ДФС оплати послуги за період з 01.01.2015 року за тарифами, які діють на момент укладання договору (день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору тобто в 2019 році) не відповідає положенням частини 2 статті 32 Закону України від 24.06.2004 № 1875-ІУ "Про житлово-комунальні послуги", який був чинним до 01.05.2019; частини 1 статті 10 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII "Про житлово-комунальні послуги", який за винятком окремих положень введений в дію з 01.05.2019.
Також відповідач звертає увагу суду на те, що в п. 1.3. розділу 1 договору не зазначено ціну договору, яка відноситься до істотних умов господарського договору, без досягнення згоди щодо ціни договору господарський договір не може вважатися укладеним.
Отже, задоволення вимог позивача призведе до порушення положень частин 2, 3, 5 статті 180, частин 1, 2 статті 189 Господарського кодексу України, пункту 3 частини 1 статті 26 Закону України від 24.06.2004 № 1875-ІУ "Про житлово-комунальні послуги", який був чинним до 01.05.2019, пункту 5 статті 12 Закону України від 09.11.2017 № 2189-УШ "Про житлово-комунальні послуги", який за винятком окремих положень введений в дію з 01.05.2019, а тому господарський суд Одеської області прийняв законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги усі учасники судового процесу в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте відповідач та третя особа не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду. 
Оскільки частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представників позивача та відповідача  за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї,  вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03.12.2008 між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Південною митницею (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-160, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення загальною площею 231,9 кв.м, територіально розташовані в будинку «Службове приміщення першого району» (інв. № 066562) за адресою: м. Одеса, Митна площа, 1; нежитлові приміщення загальною площею 198,9 кв.м, територіально розташовані в будинку морського вокзалу (інв. № 073000), за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6; нежитлові приміщення першого та другого повреху загальною площею 494,0 кв.м, територіально розташовані в «Корпусі № 2 з теплопунктом» (інв. № 060382), за адресою: м . Одеса, вул. Андрієвського , 2; нежитлові приміщення загальною площею 1 239,4 кв.м, територіально розташовані в будинку морського вокзалу (інв. № 073000), що перебуває на балансі ДП «Одеський морський торговельний порт» за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6.
Пунктом 5.9 даного договору встановлено, що орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору орендар зобов`язався укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.
Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців (п. 10.1 договору).
За змістом п. 10.4 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та у разі належного виконання орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень органу уповноваженого управляти об`єктом оренди, наданих орендодавцю у встановлений законодавством термін.
Зазначене в даному договорі нерухоме майно було передано орендареві від орендодавця за актом приймання-передачі державного нерухомого майна, що перебуває на балансі ДП «Одеський морський торговельний порт» від 03.12.2008. 
Відповідно до Закону України "Про морські порти", що набрав чинності 13.06.2013, розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 № 133-р та наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 № 163 державні підприємства морського транспорту, у тому числі і ДП "Одеський морський торговельний порт", реорганізовані шляхом виділу стратегічних об`єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та зобов`язань щодо них, відповідно до розподільчих балансів.
У результаті реорганізації ДП "Одеський морський торговельний порт" стратегічні об`єкти портової інфраструктури, частина іншого майна, права та обов`язки щодо них, передані ДП "Адміністрація морських портів України" відповідно до розподільчого балансу, підписаного між зазначеними юридичними особами станом на 13.06.2013, та акту приймання-передачі майна від 13.06.2013. За цим актом, зокрема, було передано права та зобов`язання за договором № ДФ-160. 
Наказом від 13.06.2013 № 17 ДП "Адміністрація морських портів України" наділило Одеську філію ДП "Адміністрація морських портів України" майном, яке є частиною майна ДП "Адміністрація морських портів України". За актом приймання-передачі майна, майнових прав та зобов`язань від 13.06.2013 № 19 Одеська філія ДП "Адміністрація морських портів України" отримала від ДП "Адміністрація морських портів України", зокрема, майнові права та зобов`язання за договором № ДФ-160.
Таким чином, судом установлено, що з 13.06.2013 ДП «Адміністрація морських портів України» є правонаступником ДП «Одеський морський торгівельний порт» за договором оренди нерухомого майна № ДФ-160 від 03.12.2008 з відповідними правами та зобов`язаннями. Виступає балансоутримувачем орендованого майна за вказаним договором.
27.09.2016 між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) і Одеською митницею ДФС (орендар), що є правонаступником Південної митниці, було укладено договір про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 03.12.2008 (обліковий номер договору № 20984091633). 
За умовами вказаного договору від 27.09.2016 орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування державне нерухоме майно (яке вказане у цьому договорі), яке знаходиться на балансі ДП «Одеський морський торгівельний порт», ДП «Адміністрація морських портів України» (балансоутримувачі). Зокрема, нежитлові приміщення, загальною площею 1 438,30 кв.м, територіально розташовані в будинку морського вокзалу (інв. № 073000), за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6. 
У п. 5 договору від 27.09.2016 встановлено, що ці зміни набирають чинності з дня їх підписання сторонами та скріплення печатками. Сторони домовились, що договір про внесення змін до договору оренди від 03.12.2008 регламентує взаємовідносини між сторонами, що виникли між ними з 13.06.2013 відповідно до ст. 631 ЦК України. 
Відповідно до п. 7 договору від 27.09.2016 на правовідношення сторін, не врегульовані цими змінами, розповсюджуються умови договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 03.12.2008.
13.09.2017 адміністрація Одеського морського порту" звернулася до Одеської митниці ДФС з листом № 33А/1962, в якому з посиланням на положення пункту 5.9 договору № ДФ-160 виклала прохання узгодити та підписати проекти договорів на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання), додані до зазначеного листа.
16.03.2018 адміністрацією Одеського морського порту знову було направлено відповідачу лист № 19-33А/492, в якому, посилаючись на лист від 13.09.2017, просила погодити зазначені договори. 
Не одержавши від відповідача відповіді на зазначені листи та задоволення своїх вимог, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом.
Таким чином, спір у справі виник внаслідок відмови Одеської митниці ДФС на виконання пункту 5.9 договору № ДФ-160 укласти із Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) договір на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) у редакції, викладеній у позовній заяві.
Колегія суддів в цілому погоджується з прийнятим судом першої інстанції судовим рішенням про відмову у задоволенні пред`явлених Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) позовних вимог, однак вважає, що мотиви, з яких позивачу слід відмовити у задоволенні позову є іншими, ніж ті, що наведені судом у мотивувальній частині рішення, з огляду на таке.
Із змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову є зобов`язання укласти між Одеською митницею ДФС та Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі її відокремленого структурного підрозділу - Одеської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) договір на відшкодування експлуатаційних витрат.
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначено у статтях 642- 643 Цивільного кодексу України.
У частині першій статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Зміст засади свободи договору викладено у статтях 6, 627 Цивільного кодексу України, згідно з якими свобода договору полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.
Закріпивши принцип свободи договору, законодавець разом із тим у Цивільному кодексі України визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статі 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а у частині першій статті 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Серед способів захисту, передбачених у статті 16 Цивільного кодексу України, не    зазначено такого способу захисту як зобов`язання особи до укладення відповідних договорів.
Разом із тим, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (статей 3, 6, 12 - 15, 20 Цивільного кодексу України, Господарського процесуального кодексу) можна дійти висновку, що у разі відмови в укладенні договору, таке право підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України шляхом визнання договору укладеним на умовах, визначених стороною. 
Наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 у справі № 6-110цс12.
Реалізуючи визначене у статті 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа наводить у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Спосіб захисту повинен насамперед слугувати поновленню порушених прав позивача або захисту його охоронюваного законом інтересу.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Якщо предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, суд повинен відмовити у позові, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18.
Разом з тим, відповідно до частини другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Отже, суд може визначити у своєму рішення спосіб захисту який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права.
Однак, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, у разі відмови в укладенні договору, таке право підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України шляхом визнання договору укладеним на умовах, визначених стороною.
Враховуючи викладене, обраний позивачем предмет позову (про зобов`язання укласти договір) не відповідає встановленим законом способам захисту прав, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Наведений правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 916/1134/18.
Частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог. 
Згідно зі статтею 236 Господарського процесуального кодексу України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Пунктом 4 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За змістом статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому доводи скаржника в цій частині не приймаються до уваги.
Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування правильного рішення місцевого суду відсутні.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 2 643 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 15 жовтня 2019 року у справі № 916/1423/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повна постанова складена 21.02.2020.

Головуючий  суддя:                                                            Бєляновський В.В.

Судді:                                                                                     Аленін О.Ю.                                       

                                                                                                    Богатир К.В.