УХВАЛА

02 березня 2020 року 
Київ
справа №560/1961/19
адміністративне провадження №К/9901/540/20

Верховний Суд  у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Берназюка Я.О.,  перевіривши касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області
на   рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2019 року та   постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2020 року касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2019 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року залишено без руху з підстав невідповідності касаційної скарги статті 330 КАС України та надано скаржнику десятиденний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом направлення на адресу суду документа про сплату судового збору.
03 лютого 2020 року на виконання вимог ухвали про залишення касаційної скарги без руху до Верховного Суду від скаржника надійшло клопотання про відстрочення сплати судового збору.
В обґрунтування клопотання про відстрочення сплати судового збору скаржник зазначив, що сплатити судовий збір немає можливості у зв`язку з відсутністю належного фінансування згідно статей видатків для сплати судового збору.
Будь яких доказів на підтвердження вказаних обставин скаржником не надано.
При розгляді та вирішенні вказаного клопотання суд враховує наступне.
Частиною другою  статті 132 КАС України  передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Умови, за яких суд може, зокрема, звільнити від сплати судового збору або відстрочити його сплату та перелік суб`єктів, до яких таке звільнення (відстрочення) застосовується, обумовлені  статтею 8 Закону України "Про судовий збір".
Відповідно до статей  1  та  2 Закону України "Про судовий збір"  судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом; судовий збір включається до складу судових витрат; платники судового збору - це громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення.
Таким чином, судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Суд також виходить з того, саме на заявника покладається обов`язок щодо доведення фактів відповідно до його прохання про звільнення (відстрочення) від сплати судового збору; обов`язок сплатити судові збори, встановлений відповідно до закону, має законну мету, а тому, за загальним правилом, не визнається судом непропорційним чи накладеним свавільно; застосовані згідно із законом процесуальні обмеження у формі обов`язку сплатити судовий збір, за загальним правилом, не зменшують для заявника можливості доступу до суду та не ускладнюють йому цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права.
При прийнятті таких висновків суд враховує положення пункту 1 частини другої  статті 129 Конституції України, згідно з яким однією із основних засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. У зв`язку із цим обставини, пов`язані небажанням сторони сплатити судовий збір, у тому числі, обставини, пов`язані з фінансуванням суб`єкта владних повноважень з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися достатньою підставою для звільнення від такої сплати.
Відповідно до пункту 11 Рекомендацій щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, що прийняті Комітетом Міністрів Ради Європи, прийняття до судочинства не повинно обумовлюватися сплатою стороною державі будь-якої грошової суми, розміри якої нерозумні стосовно до даної справи; у тій мірі, в якій судові витрати є явною перешкодою для доступу до правосуддя, їх слід, по можливості, скоротити або анулювати.
Суд касаційної скарги вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд), за якою вимога сплатити судовий збір не порушує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір є певним законним обмежувальним заходом, який є формою регулювання доступу до суду, а також попередження подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. Таке обмеження не може розглядатись як таке, що саме по собі суперечить пункту 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована згідно із  Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР  та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, який гарантує кожному право на розгляд його справи судом.
У справі "Шишков проти Росії" (Shishkov v. Russia, заява № 26746/05, п. 108-112) Суд нагадує, право на доступ до суду не є абсолютним та може бути обмеженим; це допускається, оскільки право доступу за своєю природою вимагає державного регулювання, що може змінюватися в часі та на місці відповідно до потреб та ресурсів громади та окремих осіб (Ashingdane v. the United Kingdom, заява № 8225/78, п. 57).
Разом з тим, Суд вважає, що встановлюючи таке регулювання, Договірні держави користуються певною свободою розсуду; застосовані обмеження не повинні обмежувати доступ, що залишається індивідууму таким чином або в такій мірі, що сутність права порушується; обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує законної мети і якщо не існує розумного співвідношення пропорційності між використаними засобами та метою, яку потрібно досягти; національні суди надають звільнення від судових зборів тим заявникам, які можуть довести свою погану фінансову ситуацію (Marina v. Latvia, № 46040/07, п. 50, 52); такі особливості, як здатність заявника сплатити судові збори, та стадія розгляду справи, враховуються при оцінці того, чи був порушений доступ до суду (Paykar Yev Haghtanak Ltd v. Armenia, № 21638/03, п. 48); обмеження суто фінансового характеру, які абсолютно не пов`язані з перспективами успішності позову, повинні бути предметом особливо суворого розгляду з точки зору інтересів правосуддя (Podbielski and PPU Polpure v. Poland, № 39199/98, п. 65).
При розгляді справ ЄСПЛ встановлює, чи був, з однієї сторони, дотриманий баланс між інтересом держави у стягненні судового збору за розгляд справи, та з іншої - правом заявника на доступ до правосуддя, зокрема, правом представити свою позицію по суті та захистити інтереси в суді; для того, щоб гарантувати такий справедливий баланс, та, власне, зберегти безперебійне функціонування судової системи, суди мають можливість звільнити від судового збору тих заявників, які можуть довести свою погану фінансову ситуацію (справа "Шишков проти Росії", заява № 26746/05). Крім того, на переконання ЄСПЛ, при оцінюванні розміру судового збору слід обов`язково враховувати питання фінансової спроможності заявника його сплатити, а також обставини конкретної справи та стадію провадження («Kreuz v. Poland», заява № 28249/95); підставою для рішення суду про звільнення від сплати судового збору може бути майновий (фінансовий) стан особи («FC Mretebi v. Georgia», заява № 38736/04, п. 33).
За правилами частини другої  статті 121 КАС України  встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу  (частина перша  статті 77 КАС України).
Клопотання скаржника про відстрочення сплати судового збору не містить інформації щодо неможливості сплати судового збору або про заходи вжиті скаржником для забезпечення його сплати.
З урахуванням вищенаведеного суд прийшов до висновку про неможливість задоволення клопотання скаржника про звільнення від сплати судового збору.
Відтак, станом на 02 березня 2020 року вимоги ухвали про залишення касаційної скарги без руху скаржником не виконані.
Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 169  та частиною другою статті 332 КАС України касаційна скарга повертається особі, яка її подала, якщо зазначеною особою не усунуто недоліки касаційної скарги, залишеної без руху, у встановлений судом строк.
За таких обставин, касаційна скарга не приймається до розгляду і підлягає поверненню скаржнику.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в ухвалах від 26 лютого 2020 року у справах № 640/8603/19 та № 240/9956/19, від 27 лютого 2020 року у справі № 160/5599/19.
Керуючись статтями  132,  133,  169,  248,  332,  355,  359 КАС України,
УХВАЛИВ:
1. Відмовити Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору для усунення недоліків касаційної скарги у справі № 560/1961/19.
2. Відмовити у прийнятті касаційної скарги Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2019 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
3. Повернути скаржнику касаційну скаргу та додані до скарги матеріали.
4. Надіслати учасникам справи копію ухвали про повернення касаційної скарги.
5. Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє права на повторне звернення до Верховного Суду.
6. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.
7. Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                              Я.О. Берназюк