ПОСТАНОВА
Іменем України

12 грудня 2019 року 
Київ
справа №1540/4383/18
адміністративне провадження №К/9901/21671/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Губської О.А.,  
суддів: Білак М.В., Калашнікової О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 1540/4383/18

за позовом ОСОБА_1 до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, зобов`язання поновити на посаді та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову П`ятого     апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2019 року (колегія суддів: головуючий суддя: Турецька І.О., судді: Стас Л.В., Градовський Ю.М.), 

ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору

1.          Позивач звернувся до суду з позовом до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, третя особа: ОСОБА_2 , в якому просив:
1.1.          визнати протиправним та скасувати наказ № 63/к-2018 від 06 серпня 2018 року про його звільнення з посади начальника відділу ведення Державного реєстру виборців апарату Овідіопольської районної державної адміністрації, відповідно до пункту 1 частини першої статті 83, пункту 3 частини першої, частини другої статті 84 Закону України «Про державну службу»;
1.2.          поновити його на посаді начальника відділу ведення Державного реєстру виборців апарату Овідіопольської районної державної адміністрації;
1.3.           стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
2.          В обґрунтування позову позивач зазначив про порушення Овідіопольською районною державною адміністрацією гарантій, передбачених частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України), які, зокрема, встановлюють, що за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності.
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
3.          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2018 року позов задоволено та допущено негайне його виконання в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
3.1. Задовольняючи позов, суд першої інстанції погодився з позицією позивача про те, що Овідіопольською районною державною адміністрацією порушено надані йому, як військовослужбовцю, гарантії, встановлені частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частиною третьою статті 119 КЗпП України. Суд першої інстанції вважав, що відповідач, при прийнятті спірного наказу, не врахував приписи частини другої статті 84 Закону України «Про державну службу», якою, крім того, що визначено обов`язок суб`єкта призначення звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, але, ще й закріплено умову «якщо інше не встановлено законом». За висновком суду першої інстанції, у ситуації, яка склалася в межах цих правовідносин, умова «якщо інше не встановлено законом» забороняла відповідачу звільняти ОСОБА_1 із займаної посади.
4.          Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2019 року судове рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову постанову про відмову у задоволенні позову.
4.1.  Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що існує рішення суду, яке набрало законної сили, щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за пов`язане з корупцією правопорушення, а тому позивач безумовно втрачає право на перебування на державній службі, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що існує випадок «якщо інше не встановлено законом». 
ІІІ. Касаційне оскарження
3.          Не погоджуючись з вказаним рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального та матеріального права, просить прийняти нову постанову, якою скасувати це судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
3.1.          В обґрунтування касаційної скарги вказує, що час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
3.2.          Крім цього, зауважує, що на виконання вимог статті 119 КЗпП України протягом усього часу проходження ним військової служби відповідач мав здійснювати додержання встановлених чинним законодавством України гарантій йому, як військовослужбовцю, щодо збереження середнього заробітку та місця роботи і посади включно до його фактичного звільнення або закінчення особливого періоду. Вказує, що суди не звернули увагу, що на час його звільнення позивач не був державним службовцем, на державній службі не перебував, а проходив військову службу та на нього, як на військовослужбовця, не поширювались вимоги Закону України «Про державну службу», зокрема, щодо підстав припинення державної служби та звільнення з державної служби. 
4.          Відповідачем подано відзив на касаційну скаргу, за змістом якого висловлено незгоду з викладеними позивачем в скарзі доводами та повідомлено свою думку про правильність висновку суду апеляційної інстанцій з проханням залишити це судове рішення без змін, а касаційну скаргу – без задоволення.
IV. Встановлені судами фактичні обставини справи
5.          25 серпня 2010 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду начальника відділу ведення Державного реєстру виборців апарату Овідіопольської районної державної адміністрації.
6.          З цього часу ОСОБА_1 є службовою особою, яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище і на нього розповсюджується дія Закону України «Про запобігання корупції».
7.          На підставі Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 2 від 11 березня 2015 року, позивача призначено на посаду заступника військового комісара – начальника відділення комплектування, ВОС – 2924003.
8.          У березні 2016 року між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді офіцерського складу.
9.          Згідно з розпорядженням виконуючого обов`язки голови Овідіопольської районної державної адміністрації № 37/к-2015 від 11 березня 2015 року, яке прийняте на підставі Указу Президента України № 15/2015 від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», статті 119 КЗпП, статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ОСОБА_1 увільнено від виконання функціональних обов`язків начальника відділу ведення Державного реєстру виборців апарату районної державної адміністрації, у зв`язку з призовом на військову службу до Овідіопольського районного військового комісаріату за призовом під час часткової мобілізації. Пунктом 2 вказаного розпорядження визначено, на цей час, але не більше, ніж протягом одного року, зберігати за ОСОБА_1 його місце роботи та посаду.
10.          Розпорядженням голови Овідіопольської районної державної адміністрації № 66/к-2016 від 11 березня 2016 року, ОСОБА_1 увільнено від виконання функціональних обов`язків начальника відділу ведення Державного реєстру виборців апарату районної державної адміністрації, у зв`язку з призовом на військову службу до Овідіопольського районного військового комісаріату за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації. Пунктом 2 розпорядження визначено зберігати за ОСОБА_1 його місце та посаду, до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.
11.          У травні 2018 року до Овідіопольської районної державної адміністрації надійшли подання в порядку частини третьої статті 65 Закону України «Про запобігання корупції» від Одеської місцевої прокуратури № 3 (вх. № 1355/01-15/01 від 08 травня 2018 року), від Іллічівської місцевої прокуратури (вх. № 1320/01-15/01 від 05 травня 2018 року) та від Управління захисту економіки в Одеській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України (вх. №1385/01-15/01 від 11 травня 2018 року).
12.          У вказаних поданнях було зазначено, що 10жовтня 2017 року ОСОБА_1 реалізовано автомобіль «Nissan X-Trail», 2003 року випуску за 260000,00 грн. За наслідками опрацювання відомостей з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування встановлено, що начальником відділу ведення Державного реєстру виборців апарату Овідіопольської районної державної адміністрації ОСОБА_1 , повідомлення до НАЗК про суттєві зміни у майновому стані подано не було, чим порушено десятиденний строк, відповідно до вимог частини другої статті 52 Закону України «Про запобігання корупції».
13.          За вказаним фактом, постановою Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2018 року (справа № 522/5735/18) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-6 КУпАП (порушення вимог фінансового контролю) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме: 1700,00 грн. 
14.          У наведених поданнях керівники вимагали проведення службового розслідування щодо ОСОБА_1 та застосування заходів дисциплінарної відповідальності.
15.          Наказом керівника апарату Овідіопольської РДА від 02 травня 2018 року №20/к-2018, з метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню пов`язаного з корупцією правопорушення, призначено щодо позивача проведення службового розслідування.
16.          У висновку за результатами службового розслідування від 16 травня 2018 року зазначено, що суб`єктивне відношення до належного та вчасного виконання положень Закону України «Про державну службу» та «Про запобігання корупції», стало причиною та умовами вчинення начальником відділу ведення Державного реєстру виборців апарату Овідіопольської РДА ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-6 КУпАП.
17.           03 серпня 2018 року до Овідіопольської РДА надійшла постанова Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2018 року про визнання позивача винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною другою статті КУпАП та накладення на нього відповідного стягнення.
18.          Наказом від 06 серпня 2018 року за № 63/к-2018, на підставі пункту 1 частини першої статті 83, пункту 3 частини першої статті 84, частини другої статті 84 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу ведення Державного реєстру виборців апарату Овідіопольської районної державної адміністрації.
19.          Про цей наказ позивача повідомлено телефонограмою та запропоновано з`явитись до відділу управління персоналом апарату Овідіопольської РДА з метою отримання трудової книжки та наказу про звільнення.
20.          07 серпня 2018 року за місцем проживання позивача цінним листом з повідомленням про вручення йому було направлено лист від 06 серпня 2018 року № 04/01-31/2204 з проханням отримати трудову книжку, однак вказане поштове відправлення повернулось за закінченням терміну зберігання.
21.           21 серпня 2018 року за зверненням ОСОБА_1 відповідач надав копію наказу про його звільнення, трудову книжку та повідомив, що розрахунок здійснено повністю.
22.           Уважаючи незаконним цей наказ та своє звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
23.          Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
24.          Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
25.          У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
26.          За приписами статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
27.          Відносини, що виникають у сфері проходження державної служби., регулюються Законом України «Про державну службу».
28.          Пунктом 5 частини другої статті 19 Закону України «Про державну службу» визначено обмеження щодо вступу осіб на державну службу, а саме: на державну службу не може вступити особа, яка піддавалася адміністративному стягненню за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення, - протягом трьох років з дня набрання відповідним рішенням суду законної сили.
29.          Частиною п`ятою статті 32 Закону України «Про державну службу» передбачено, що на державних службовців поширюються обмеження, передбачені Законом України «Про запобігання корупції».
30.          Підстави для припинення державної служби визначені в статті 83 Закону України «Про державну службу».
31.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону).
32.          Згідно з пунктом 3 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням є, зокрема, набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.
33.          Частиною другою статті 84 Закону України «Про державну службу» передбачено, що у випадку, зокрема, зазначеному в пункті 3 частини першої цієї статті, суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом, а у випадку, зазначеному у пункті 5 частини першої цієї статті, – у порядку, визначеному статтею 32 цього Закону.
34.          Згідно зі статтею 22 КУпАП, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.
35.          Відповідно до статті 284 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить, зокрема, постанову про накладення адміністративного стягнення або про закриття справи.
36.          Статтею 285 КУпАП встановлено, що постанова суду про накладення адміністративного стягнення за адміністративне корупційне правопорушення у триденний строк з дня набрання нею законної сили направляється відповідному органу державної влади, органу місцевого самоврядування, керівникові підприємства, установи чи організації, державному чи виборному органу, власнику юридичної особи або уповноваженому ним органу для вирішення питання про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності, усунення її згідно із законодавством від виконання функцій держави, якщо інше не передбачено законом, а також усунення причин та умов, що сприяли вчиненню цього правопорушення.
37.          Відповідно до частини другої статті 65 Закону України «Про запобігання корупції», особа, яка вчинила корупційне правопорушення або правопорушення, пов`язане з корупцією, однак судом не застосовано до неї покарання або не накладено на неї стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов`язаними з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.
VI. Позиція Верховного Суду
38.          Перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить із такого.
39.          Приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
40.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням позивача з державної служби. 
41.          При цьому суди встановили, що підставою для звільнення позивача слугувало рішення суду, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-6 КУпАП (правопорушення пов`язаного з корупцією), а саме: постанова Приморського районного суду міста Одеси від 16 квітня 2018 року по справі № 522/5735/18, 3/522/3536/18.
42.          Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що 31 липня 2018 року Овідіопольська районна державна адміністрація звернулася до Національного агентства України з питань державної служби з проханням надати роз`яснення щодо застосування положень пункту 3 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу» за умови увільнення правопорушника від виконання функціональних обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу до закінчення особливого періоду.
43.          21 вересня 2018 року Овідіопольською районною державною адміністрацією отримано листа Національного агентства України з питань державної служби з наданням роз`яснень щодо застосування положень пункту 3 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу», в якому, серед іншого, зазначено, що одержання суб`єктом призначення рішення суду про притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, є підставою для вчинення дій, передбачених частиною другою статті 84 Закону України «Про державну службу», а саме: звільнення державного службовця із займаної посади у триденний строк з дня одержання відповідного рішення суду.
44.          Враховуючи норми законодавства, що регулює спірні правовідносини, та зміст вказаного роз`яснення, відповідач, отримавши 03 серпня 2018 року рішення суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, прийняв наказ 06 серпня 2018 року про його звільнення. 
45.          Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про правомірність таких дій відповідача та вказаного наказу, оскільки, відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу», притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, є обов`язковою підставою для  звільнення державного службовця із займаної посади у триденний строк з дня одержання суб`єктом призначення відповідного рішення суду. При цьому Верховний Суд враховує, що це рішення суду не скасоване в апеляційному порядку та набрало законної сили.
46.          Водночас, Верховний Суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що на час вчинення ним вказаного правопорушення він не мав статусу державного службовця, оскільки проходив військову службу, з огляду на те, що на цей період позивач був лише увільнений від виконання функціональних обов`язків за займаною посадою розпорядженням Овідіопольської районної державної адміністрації № 37/к-2015 від 11 березня 2015 року, однак за ним зберігалось місце роботи та посада, відомостями його трудової книжки підтверджено перебування його на цій посаді та, відповідно, на державній службі до моменту прийняття відповідачем спірного наказу про звільнення.
47.          Вказане свідчить про те, що в цей період на позивача, як на державного службовця, розповсюджуються обмеження, встановлені Законом України «Про державну службу» та Закону України «Про запобігання корупції» та обов`язок щодо декларування суттєвих змін у майновому стані.
48.          Порушення позивачем вимог цих Законів встановлено постановою Приморського районного суду міста Одеси від 16 квітня 2018 року по справі № 522/5735/18, 3/522/3536/18, яка набрала законної сили, а тому, в силу положень частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, не підлягає доказуванню в межах розгляду даної справи.
49.          При цьому, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, помилково вважав, що умова, закріплена у частині другій статті 84 Закону України «Про державну службу», «якщо інше не встановлено законом», забороняє суб`єкту призначення виконувати свій обов`язок звільняти державного службовця, оскільки вчинення державним службовцем адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили, є підставою для припинення державної служби у зв`язку із втратою державним службовцем права на державну службу.
50.          Отже, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, а тому наявні підстави для його скасування. 
51.          У зв`язку з цим, доводи касаційної скарги щодо зазначених обставин є необґрунтованими, вони лише зводяться до суб`єктивної переоцінки позивачем встановлених судами фактичних обставин справи та його власного бачення застосування норм чинного законодавства України. Безпідставність таких доводів встановлена під час касаційного розгляду справи.
52.          За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, у судовому рішенні повно надано оцінку всім аргументам учасників справи у тій мірі, в якій це необхідно для правильного розумінням ухваленого судами рішення.
53.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
54.          За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
55.          Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції – без змін.
VIІ. Судові витрати
56.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову П`ятого     апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2019 року залишити без задоволення.
2.          Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2019 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  О. А. Губська
Судді                                                                                               М.В. Білак
                                                                                                        О. В. Калашнікова