Постанова
Іменем України
 
05 грудня 2019 року                                                                             
м. Київ
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча                                   ОСОБА_1 ,
судді:                                                     ОСОБА_2 ,
   ОСОБА_3 ,
 
секретар судового засідання        ОСОБА_4 ,
 
учасники судового провадження:
прокурор                                             ОСОБА_5 ,
захисник . ОСОБА_6 
захисник                                                    ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
законний представник 
неповнолітньої особи                      ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
неповнолітня особа                         ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції), 
 
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2018 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 23 травня 2019 року  у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1201818005000026, стосовно неповнолітнього 
 
ОСОБА_9 , який народився в місті Березне Рівненської області, на підставі ст. 105 КК України звільненого від покарання у виді штрафу та до якого застосовано примусовий захід виховного характеру у виді застереження.
  
1. Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі – Суд) змінити вирок та ухвалу апеляційного суду шляхом виключення з мотивувальної та резолютивної частини вироку вказівку про призначення неповнолітньому покарання у виді штрафу, визначеного санкцією ч. 1 ст. 185 КК України. 
Вважає, що внаслідок неправильного тлумачення кримінального закону суд першої інстанції незаконно призначив ОСОБА_9 покарання, оскільки при звільненні неповнолітніх від покарання на підставі положень ст. 105 КК України із застосуванням примусових заходів виховного характеру, покарання не призначається.
2. Зміст оскаржуваних судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
2.1 Суд першої інстанції, вирок якого оскаржується
За вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17 жовтня      2018 року неповнолітнього ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесят неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить вісімсот п`ятдесят грн.
На підставі ч. 1 ст. 105 КК України звільнено від призначеного покарання у виді штрафу.
На підставі п. 1 ч. 2 ст. 105 КК України застосовано примусовий захід виховного характеру у виді застереження.
 
2.2 Суд апеляційної інстанції, ухвала якого оскаржується
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення.
Вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2018 року стосовно неповнолітнього ОСОБА_9 змінено.
Виключено з мотивувальної частини вироку формулювання обвинувачення стосовно неповнолітнього ОСОБА_9 у викраденні у ОСОБА_10 дев`ятсот п`ятдесяти російських рублів.
В решті вирок суду залишено без зміни.
 
2.3 Обставини у кримінальному провадженні, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
17 травня 2018 року приблизно о 16:00 неповнолітній ОСОБА_9 , перебуваючи за запрошенням ОСОБА_11 у  квартирі АДРЕСА_1 , діючи умисно, з корисливих мотивів, таємно викрав гроші, належні на праві приватної власності потерпілій ОСОБА_12 , в сумі двісті доларів США, що за курсом Національного банку України становить 
5241 грн 63 коп., чим заподіяв останній майнову шкоду на вищезазначену суму. 
 
3. Доводи інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор  ОСОБА_5 повністю підтримала доводи поданої касаційної скарги заступника прокурора Рівненської області.
Захисник в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 заперечив доводам касаційної скарги та вважав, що її слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без зміни.
Законний представник ОСОБА_8 та неповнолітній ОСОБА_9 підтримали позицію захисника.
 
4. Джерела права й акти їх застосування
4.1 Кримінальний кодекс України
4.1.1 Стаття 105. Звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру
Частина 1. Неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання. 
Частина 2. У цьому разі суд застосовує до неповнолітнього такі примусові заходи виховного характеру, зокрема:
1) застереження.
 
4.2 Кримінальний процесуальний кодекс України
4.2.1 Стаття 370. Законність, обґрунтованість і вмотивованість судового рішення
Частина 1. Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
 
4.2.2 Стаття 374.Зміст вироку
Частина 4. У резолютивній частині вироку зазначаються:
2) у разі визнання особи винуватою, зокрема:
покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.
 
4.2.3 Стаття 419. Зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Частина 2. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
4.2.4 Стаття 433. Межі перегляду судом касаційної інстанції
Частина 1. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
4.2.5 Стаття 438. Підстави для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції
Частина 1. Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема:
2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
 
5. Мотиви та висновки Верховного Суду
5.1 Межі касаційного перегляду
З урахуванням доводів, наведених у касаційній скарзі та встановлених КПК України меж перегляду Судом оскаржуваних судових рішень, розгляд провадження здійснено в частині перевірки доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо звільнення неповнолітнього від призначеного покарання з визначенням його виду та розміру відповідно до вимог ст. 105 КК України [4.2.4].
Висновок суду про доведеність винуватості у вчиненні злочину та кваліфікацію дій неповнолітнього ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 185 КК України прокурором у касаційній скарзі не оспорюються.
 
5.2 Щодо неправомірного призначення виду та розміру покарання при подальшому звільненні неповнолітньої обвинуваченої особи від покарання
Відповідно до вимог частин 1, 2  ст. 105 КК України неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вирок не потребує застосування покарання. У цьому разі суд застосовує до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру [4.1.1]. 
Висновки суду першої інстанції, який врахував сукупність всіх обставин кримінального правопорушення, дані про особу неповнолітнього обвинуваченого, його критичне ставлення до вчиненого, щире розкаяння та подальшу поведінку, про можливість звільнення неповнолітнього від покарання і застосування до нього примусових заходів виховного характеру у виді застереження мотивовані належним чином і в касаційній скарзі прокурором не оспорюються.
Разом із тим, доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, з посиланням на п. 3 ч. 1 ст. 413, ч. 2 ст. 438 КПК України, є безпідставними з огляду на таке.
Обґрунтовуючи вказані доводи, прокурор посилається на системний аналіз формулювань, вжитих у відповідних статтях Особливої частини КК України , а саме: «звільнення від покарання», «звільнення від відбування покарання» та «звільнення від призначеного покарання», за результатами якого робить власний висновок про те, що під звільненням від покарання слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, а «від його призначення як виду примусових заходів в цілому», що, на його думку, не надавало суду підстав для призначення покарання неповнолітньому ОСОБА_9 .
Однак, такий висновок прокурора внаслідок тлумачення ним норм права не відповідає точному змісту ст. 105КК України, в якій відсутні положення про звільнення судом неповнолітнього від призначення покарання як виду примусових заходів в цілому, без визначення його виду та розміру.
Лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2016 року № 223-66/0/4-17 «Про практику здійснення судами кримінального провадження щодо неповнолітніх», на який посилається прокурор, не є джерелом права і носить рекомендаційний характер, а зазначені в касаційній скарзі прокурора судові рішення суду касаційної інстанції не містять правових висновків, обов`язкових для застосування.
Крім того, слід врахувати положення кримінального процесуального закону, що стосуються змісту судових рішень. Так, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині обвинувального вироку зазначаються рішення про визнання особи винуватою у пред`явленому обвинуваченні та відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними та остаточна міра покарання, обрана судом [4.2.2].
Звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру є заходом, який застосовується тільки стосовно неповнолітніх. 
Так, суд вправі звільнити неповнолітнього від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру за наявності сукупності таких умов: 
а) неповнолітній вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, незалежно від того чи скоєний цей злочин вперше, був він умисним чи необережним; 
б) неповнолітній щиро розкаявся; 
в) поведінка неповнолітнього після скоєння злочину була бездоганною. 
Під бездоганною поведінкою слід розуміти таку поведінку особи в сім`ї, побуті, трудовому чи навчальному колективі, коли вона свідомо й добровільно дотримується загальноприйнятих правил людського співжиття. 
г) на момент постановлення вироку неповнолітній не потребує застосування покарання. 
У разі встановлення трьох попередніх умов на момент постановлення вироку суд вправі вважати неповнолітнього таким, що не потребує застосування покарання.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 15 травня 2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру», застереження (п. 1 ч. 2 ст. 105 КК України), яке є одним із найм`якших заходів виховного характеру, може бути зроблено шляхом роз`яснення судом неповнолітньому наслідків його дій – шкоди, завданої охоронюваним законом правам особи (осіб), інтересам суспільства або держави, – та оголошення неповнолітньому осуду за ці дії, а також попередження про більш суворі правові наслідки, які можуть настати в разі продовження ним протиправної поведінки чи вчинення нового злочину.
Як вбачається з обвинувального вироку суду, останній вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність дотримався, призначив неповнолітній особі покарання за санкцією ч. 1 ст. 185 КК України і лише після цього на підставі 
ст. 105 КК України звільнив від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді застереження, з чим погодився і апеляційний суд залишаючи вирок в цій частині без зміни.
При цьому, суд керувався, зокрема, положеннями статей 105, 374 КК України щодо звільнення неповнолітнього від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру, яке здійснюється шляхом постановлення вироку.
Оскаржувані судові рішення є  достатньо вмотивованими та відповідають вимогам           статей 370, 419 КПК України [4.2.1, 4.2.3].
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постановивши вирок про звільнення неповнолітнього ОСОБА_9 від покарання із застосуванням до останнього примусових заходів виховного характеру з одночасним визначенням виду і розміру покарання за вчинене кримінальне правопорушення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не допустив неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому підстави, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України для задоволення вимог касаційної скарги прокурора та зміни судових рішень, відсутні [4.2.5].
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
 
у х в а л и в:
Касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області залишити без задоволення.
Вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області  від 17 жовтня 2018 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 23 травня 2019 року стосовно неповнолітнього ОСОБА_9 залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                    ОСОБА_3