ПОСТАНОВА
Іменем України

27 лютого 2020 року 
Київ
справа №0544/12995/2012
адміністративне провадження №К/9901/19994/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Коваленко Н.В. та Саприкіної І.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 0544/12995/2012
за позовом ОСОБА_1 
до Виконавчого комітету Слов`янської міської ради, Слов`янської міської ради,
треті особи  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Комунальне підприємство "Бюро технічної інвентаризації" міста Слов`янськ,
про скасування рішень виконавчого комітету Слов`янської міської ради,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2019 року (у складі судді Проніна С.Г.) та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 01 липня               2019 року (у складі колегії суддів Блохіна А.А., Міронова Г.М., Сіваченка І.В.)
В С Т А Н О В И В :
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2012 року ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Виконавчого комітету Слов`янської міської ради (далі також - відповідач 1, виконком Слов`янської міської ради), Слов`янської міської ради (далі також - відповідач 2, міська рада), у якому просила: скасувати рішення Виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 16 грудня 2003 року № 753 про додатковий відвід земельної ділянки як незаконне, скасувати рішення Виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 22 грудня 2004 року № 773/4 про передачу земельних ділянок у приватну власність як незаконне, зобов`язати Комунальне підприємство "Бюро технічної інвентаризації" м. Слов`янськ відновити в технічній документації домоволодіння АДРЕСА_1 відомості про розмір земельної ділянки з урахуванням скасованих рішень Виконавчого комітету Слов`янської міської ради; зобов`язати Держземагенство у м. Слов`янську Донецької області скасувати запис у Державному реєстрі земель про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0472 га, кадастровий номер 1414100000:01:002:0076, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 22 грудня 2004 року № 773/4.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вказане рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради незаконне, адже, по-перше, вищенаведене довідведення земельної ділянки відбулося зі згоди ОСОБА_5 , яка не має жодного відношення до земельної ділянки, на якій знаходиться домоволодіння АДРЕСА_2 , а по-друге, таке довідведення відбулось за рахунок площі земельної ділянки, на якій знаходилась літня кухня домоволодіння АДРЕСА_2 , проте згідно вимог діючого на той час законодавства літня кухня, як господарська споруда домоволодіння, не могла бути відчужена як самостійний об`єкт.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час прийняття виконавчим комітетом Слов`янської міської ради рішення "Про додатковий відвід земельної ділянки" АДРЕСА_3 власниками домоволодінь АДРЕСА_4 , а тому й користувачами відповідних земельних ділянок, на яких вказані домоволодіння побудовані, були ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , а отже само по собі збільшення земельної ділянки, на якій знаходиться домоволодіння АДРЕСА_1 , за рахунок зменшення земельної ділянки, на якій знаходиться домоволодіння АДРЕСА_2 , стосується виключно прав, свобод та інтересів користувачів цих земельних ділянок, якими є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника позивача - Стулікова Артура Вікторовича на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2019 року задоволено частково. Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2019 року скасовано. Провадження у справі закрито.
Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спір стосується приватноправових відносин, адже пов`язаний з набуттям прав ОСОБА_4 на земельну ділянку, що виникло в результаті та після реалізації оскаржуваних рішень відповідача. Таким чином, вирішення питання правомірності набуття такого права, як і питання щодо порушення прав позивача внаслідок неправомірного надання у власність земельної ділянки, має здійснюватися в порядку цивільного судочинства.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2019 року та постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2019 року, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 звернулася з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційна скарга подана 11 липня 2019 року.
Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 0544/12995/2012, витребувано матеріали справи та запропоновано учасникам справи надати відзив на касаційну скаргу.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що загальна площа земельної ділянки №10, відповідно до викопіювання із плану будівельного кварталу від 10 жовтня 1958 року, складала 808 кв.м.
Як вбачається з листа КП "Бюро технічної інвентаризації" № 377-2/0.45/сл. від 02 лютого 2012 року житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 до 26 серпня              1968 року мав номер 8, а до 1959 року - номер 6.
Житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_5 до 26 серпня 1968 року мав номер 10, а до 1959 року номер 8.
Загальна перенумерація будинків в м. Слов`янську проводилась в 1968 році згідно рішення виконкому депутатів трудящих від 26 серпня 1968 року та в 1959 році (дані про рішення виконкому не збереглись).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 12 липня 1988 року ОСОБА_5 продала ОСОБА_6 1/2 частку одноповерхового жилого будинку з часткою господарських та побутових будов і споруд під АДРЕСА_5 на земельній ділянці розміром 376 кв.м.
Як вбачається з договору від 13 вересня 1989 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_7 житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами у АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 557 кв.м.
Із свідоцтва про право на спадщину, виданого 17 травня 1941 року нотаріусом Слов`янської державної нотаріальної контори Петренко М.В., вбачається, що домоволодіння АДРЕСА_6 , яке, як слідує з вищезазначеного листа Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації", після 1959 року мало АДРЕСА_2 , на праві власності після померлого ОСОБА_8 належало ОСОБА_9 .
Рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради депутатів трудящих "Про розділ домоволодіння АДРЕСА_2 на два самостійні" № 347-д від 16 вересня 1964 року вказане домоволодіння АДРЕСА_2 було розділено на два самостійні домоволодіння: АДРЕСА_2 з площею земельної ділянки 557 м. кв. та надлишком землі 232, 3 м. кв. і № 8а з площею земельної ділянки 353 м. кв. та надлишком землі 102 м. кв. із підтвердженням права власності на них ОСОБА_9 .
Згідно договору дарування домоволодіння від 29 грудня 1964 року, ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_10 домоволодіння АДРЕСА_2 , з присадибною ділянкою площею 557 м. кв., замість якого, як зазначено у рішенні виконавчого комітету Слов`янської міської ради народних депутатів № 236/2 від 03 травня                 1989 року, ОСОБА_10 було самовільно побудовано інше домоволодіння, яке, як слідує з листа Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації" № 377-2/0.45/сл. від 02 лютого                 2012 року, після 26 серпня 1968 року мало № 10.
Відповідно до    свідоцтва про право на спадщину за законом від 1989 року, вказане домоволодіння після смерті ОСОБА_11 , який його успадкував після ОСОБА_10 , успадкувала ОСОБА_7 , яка на підставі договору, посвідченого 13 вересня 1989 року державним нотаріусом Першої Слов`янської державної нотаріальної контори Соловар В.І., продала його ОСОБА_4 .
З договору дарування, посвідченого 29 грудня 1964 року нотаріусом першої Слов`янської державної нотаріальної контори Щербак А.П., слідує, що ОСОБА_9 домоволодіння АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 353 м. кв., подарувала ОСОБА_12 , яка, у свою чергу, на підставі договору дарування від 13 грудня 1965 року, подарувала його ОСОБА_13 .
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, ухваленим 28 серпня 2006 року у справі № 2-3657-2006 за позовом ОСОБА_14 до виконкому Слов`янської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини та визнання в порядку спадщини права власності на житловий будинок, право власності на житловий будинок АДРЕСА_7 , в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_15 , яка успадкувала його від ОСОБА_13 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано за ОСОБА_14 .
Згідно рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 19 лютого 1997 року № 63/9 було прийнято рішення про вилучення у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 64 кв.м. по АДРЕСА_1 , залишивши їй у користуванні 567 кв.м. та відвести ОСОБА_6 додатково земельну ділянку площею 64 кв.м. за рахунок земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що складе загальну площу 440 кв.м., затвердивши її як норму по АДРЕСА_5 .
На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 27 червня 2000 року приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Панченко А.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1864, ОСОБА_1 належить на праві власності 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_5 .
Оскаржуваним позивачем рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради                            "Про додатковий відвід земельної ділянки" № 753 від 16 грудня 2003 року ОСОБА_4 додатково відведено з переданням у її приватну власність для обслуговування належного їй домоволодіння            АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 83 м. кв. за рахунок земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_8 , на якій знаходиться домоволодіння АДРЕСА_2 , належне ОСОБА_5 .
Суд першої інстанції встановив, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради "Про додатковий відвід земельної ділянки" № 753 від 16 грудня 2003 року стосується виключно двох земельних ділянок, а саме: земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_8 на якій знаходиться домоволодіння АДРЕСА_8 , на якій знаходиться домоволодіння АДРЕСА_1 , і жодним чином не стосується земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_8 , на якій знаходиться домоволодіння АДРЕСА_5 .
З листа Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації" № 377-2/0.45/сл. від 02 лютого 2012 року слідує, що житловий будинок АДРЕСА_8 , до 26 серпня 1968 року мав № 8, а до 1959 року № 6.
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
У касаційній скарзі скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції не прийняли до уваги та не надали правової оцінки тому, що позивач жодних цивільно-правових відносин з Виконавчим комітетом Слов`янської міської ради та Слов`янською міською радою не має. Крім того, відповідач, при винесенні оскаржуваного рішення діяв, як суб`єкт владних повноважень, наділений правом розпорядження земельними ділянками територіальної громади, відтак справа має бути розглянута за правилами адміністративного судочинства.
25 листопада 2019 року від Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації" міста Слов`янськ надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, в якому зазначено, що ОСОБА_1 у позові вказує на правовідносини, які стосуються власників будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 та жодним чином не зазначає, які саме її права, як землекористувача ділянки № 12, порушено. 
04 грудня 2019 року від Слов`янської міської ради надійшов відзив на касаційну скаргу, з якого вбачається, що зміна меж домоволодінь № 10 та № 8 жодним чином не впливає на права та інтереси позивача, адже вказані землеволодіння не межують із ділянкою АДРЕСА_5 , власником якої є ОСОБА_1 . Таким чином, питання правомірності зміни площі земельних ділянок та затвердження змін меж може вирішуватися виключно за зверненням тих осіб, яких ці зміни безпосередньо стосуються.
13 грудня 2019 року від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій позивач повідомила, що звернулася з аналогічним позовом до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, яким 17 липня            2019 року відкрито провадження у справі № 243/7540/19.
Від інших учасників справи відзиву на касаційну скаргу не надходило, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, в якій зазначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Першого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2019 року відповідає, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС України).
У цій справі спірні правовідносини виникли стосовно встановлення правомірності рішень Виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 16 грудня 2003 року № 753 про додатковий відвід земельної ділянки та № 773/4 від 22 грудня 2004 року, яким ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку. 
Разом з тим, з висловлених позивачем у ході розгляду справи доводів вбачається, що основним мотивом звернення до суду стало порушення, на думку позивача, її права користування земельною ділянкою, яке полягає у тому, що спільні межі земельних ділянок, розташованих по АДРЕСА_8 , на яких знаходяться домоволодіння АДРЕСА_9 , не є ідентичними, відтак вказане призвело до порушення меж суміжної земельної ділянки, на якій знаходиться домоволодіння АДРЕСА_5 , власником якого вона являється.
Відносини, пов`язані з набуттям та припиненням права власності на земельні ділянки, а також встановленням меж земельних ділянок регулюються, зокрема, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України.
За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.
Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені незгодою позивача з рішенням Слов`янської міської ради щодо передачі третій особі земельні ділянки у власність та, як зазначає позивач, порушенням її права власності на земельну ділянку у зв`язку порушенням її меж. Таким чином, правовідносини між позивачем і відповідачем у цій справі є похідними від, дійсно, триваючих спірних правовідносин щодо встановлення правомірності набуття права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку та правомірності встановлення межі між земельними ділянками.
Відтак, цей спір безпосередньо не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача    у сфері публічно-правових відносин від    порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.
Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що спір про правомірність рішень Виконавчого комітету Слов`янської міської ради № 753 від 16 грудня 2003 року та № 773/4 від 22 грудня 2004 року, не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.
За таких обставин, спір у цій справі не може вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначає про наявність у неї спірних правовідносин з ОСОБА_4 стосовно правомірності набуття останньою права власності на земельну ділянку та щодо встановлення меж земельних ділянок № 8, № АДРЕСА_1 та АДРЕСА_5 .
Крім того, позивачем зазначено, що у липні 2019 року вона звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з аналогічним позовом. Верховний Суд встановив, що ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2019 року у справі              № 243/7540/19 було відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Слов`янської міської ради про скасування рішень виконавчого комітету Слов`янської міської ради, а також залучено до участі у справі ОСОБА_4 . Наразі, рішення у вказаній справі судом не прийнято.
Також судом встановлено, що постановою Донецького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року у справі № 243/8040/17 апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_16 задоволено частково. Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 грудня 2018 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Слов`янської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Донецької області, ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акту про право власності на землю виданий ОСОБА_4 , на підставі рішення виконкому Слов`янської міської ради від 22 грудня 2004 року № 773/4, припинення права власності на земельну ділянку відмовлено.
Крім того, постановою Донецького апеляційного суду від 21 листопада 2019 року у справі                        № 243/11707/18, в задоволенні позову ОСОБА_16 щодо бездіяльності керівника Слов`янської місцевої прокуратури Шилова В. С. щодо  притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_4 , яка на думку заявника використала завідомо підроблений державний акт на земельну ділянку, відмовлено.
Відповідно до статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час прийняття рішень судами першої та апеляційної інстанцій) завданням цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних прав з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Предметна підсудність, юрисдикція цивільних прав передбачена у частині першій статті 15 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
Важливо, що на момент розгляду цієї справи в судах першої та апеляційної інстанції, Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 01 березня 2016 року у справі № 2а/2470/2635/12, вже була висловлена правова позиція стосовно непоширення юрисдикції адміністративних судів на спори, що виникають з подібних правовідносин стосовно захисту порушеного права користування земельною ділянкою, а саме щодо погодження меж земельних ділянок між користувачами цих земельних ділянок.
Аналогічна правова позиція щодо визначення судової юрисдикції у справах з аналогічним предметом позову міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від                         28 листопада 2018 року у справі № 583/1352/15-а, від 23 січня 2019 року у справі № 537/6271/14-а, від 30 січня 2019 року у справі № 816/594/14 та від 04 червня 2019 року у справі № 826/14015/17.
Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від цієї правової позиції.
Таким чином, сформована відповідно до статей 37, 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 346 КАС України практика Великої Палати Верховного Суду (постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду, що забезпечує, зокрема, здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права) стосовно обов`язку касаційного суду, встановивши порушення судами правил юрисдикції адміністративних судів, закривати провадження у справі незалежно від доводів касаційної скарги, має вже сталий характер.
Метою розгляду однакової категорії справ у межах судів однієї юрисдикції є, серед іншого, забезпечення єдності судової практики.
Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) у виходить з того, що принцип правової визначеності (legal certainty) має важливе значення для довіри до судової системи і верховенства права; правова визначеність також сприяє розвитку та економічного прогресу; необхідно, щоб суди, особливо вищі суди, створювали механізми для запобігання конфліктам та забезпечення узгодженості їхньої судової практики (Доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 "Про верховенство права" (Venice Commission: the Rule of Law), що була прийнята на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року на основі зауважень її членів П`єтера Ван Дзіка (Нідерланди), Грет Халлер (Швейцарія), Джефрі Джоуела (Сполучене Королівство), Каарло Туорі (Фінляндія); п. 44-50).
Колегія суддів також враховує, що у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.
Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).
Згідно з висновками Конституційного Суду України, що сформовані у рішенні від 09 вересня 2010 року № 19-рп/2010, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.
В Україні систему судів утворено згідно з положеннями статей 6, 124, 125 Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах.
Законом України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (частина перша статті 5); суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частини перша статті 18). Головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура. Процесуальними кодексами України встановлено неоднакову процедуру судового провадження щодо різних правовідносин.
На підставі положень Конституції України про судову спеціалізацію (частина перша статті 125) і про гарантування кожному права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55) в Україні утворено окрему систему судів адміністративної юрисдикції. Захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень визначено як безпосереднє завдання адміністративного судочинства (частина перша статті 2 КАС України). Адміністративне судочинство як спеціалізований вид судової діяльності стало тим конституційно і законодавчо закріпленим механізмом, що збільшив можливості людини для здійснення права на судовий захист від протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Системний аналіз вказаних норм Конституції та законів України дає підстави стверджувати, що розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" ("Golder v. the United Kingdom"), заява № 4451/70, п. 36). Проте ці права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність вказаних прав (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Станєв проти Болгарії" ("Stanev v. Bulgaria"), заява № 36760/06, п. 230).
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення у справі "Доббертен проти Франції" зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 13089/87).
Суд також враховує позицію ЄСПЛ, висловлену в справі "Омельченко проти України" (заява                           № 45965/08) про визнання заяви, яка стосувалася розмежування юрисдикцій між адміністративним та цивільними судами, неприйнятною у зв`язку з відсутністю порушення права заявника на доступ до суду; Суд нагадав, що згідно з його прецедентною практикою, п. 1 ст. 6 Конвенції закріплює "право на суд", в якому право на доступ до суду (тобто право на звернення до національних судів) становить лише один з його аспектів; для того щоб право на доступ було ефективним, особа повинна мати чітку, практичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (Bellet v. France, № 23805/94 п. 36, "Церква села Сосулівка проти України" № 37878/02 п. 50; Суд зазначає, що заявники мали можливість порушити провадження в національних судах, а суди ухвалити рішення, виходячи із суті їхніх позовів, незважаючи на початкову затримку, викликану питаннями щодо відповідної юрисдикції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, правовий статус учасників справи, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанцій у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд апеляційної інстанції, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в ньому повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду попередньої інстанції, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 345, 349, 350, 355, 356, 359, пунктом 4 Перехідних положень                 КАС України,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2019 року, якою скасовано рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2019 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Я.О. Берназюк 
Судді:                                                                                                    Н.В. Коваленко
                                                                                                    І.В. Саприкіна