Головуючий суду 1 інстанції - Фастоіець В.М.
Доповідач -Дронська І.О.

Справа № 415/5663/19
Провадження № 22-ц/810/1022/19

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року                                            м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:
головуючого судді Дронської І. О.,
суддів Єрмакова Ю. В., Яреська А. В.,
за участю секретаря Вовчанської С. В.
учасники справи:
позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»
відповідач ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 вересня 2019 року, ухвалене 06.09.2019 року у складі судді Фастовця В. М. в м.Лисичанську
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
                                                       ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року позивач АТ КБ «Проватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідачка ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 31.08.2013 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 6400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
Позивач вважає, що відповідачка ОСОБА_1 своїм підписом у заяві підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www. privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг, тобто заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.
Позивач свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а відповідачка, у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, станом на 31.05.2019 року має заборгованість в сумі 370076,67 грн, з яких: 6377,86 грн - тіло кредиту; 358168,72 грн – заборгованість про процентам за користування кредитом, 5524,09 грн – заборгованість за пенею та комісією.
Позивач, посилаючись на наявне право щодо вимоги від боржника повернення будь-якої частини заборгованості за кредитом, просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 125093,29 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 6377,86 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом з 31.08.2013 року по 31.01.2018 року в сумі 118715,43 грн, а також понесені позивачем судові витрати в сумі 1921,00 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 06.09.2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто на користь АТ КБ «Приватбанк» з  ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 31.08.2013 у вигляді заборгованості за кредитом станом на 31.05.2019 у розмірі 6377,86 грн, судовий збір у розмірі 97,97 грн, а всього 6475,83 грн.
У задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення 118715,43 грн процентів за користування кредитом станом на 31 січня 2018 р. відмовлено за безпідставністю вимог.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведена наявність заборгованості відповідача за кредитом в сумі 6377,86 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.
Щодо стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом в сумі 118715,43 грн, то підстави для такого стягнення відсутні, оскільки розмір відсоткової ставки за користування кредитом в Анкети-заяви відсутній як і відсутня інформація, яку саме «універсальну» картку бажав отримати відповідач. Не надані суду і самі Тарифи, з яких можна було б дізнатися про розмір процентної ставки. Тобто у суду відсутні будь-які докази розміру погодженого сторонами розміру процентної ставки, а звідси і правильності їх нарахування відповідачу по справі.

Не погодившись з вказаним рішенням АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на помилковість висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення відсотків по кредиту, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині відмови у стягненні частини заборгованості за процентами, скаржник просив рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06.09.2019 року в частині не задоволених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення відсотків скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку у цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягнення відсотків по кредиту. Відповідачка ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку щодо умов кредитування, таким чином приєднавшись до пропонованої банком пропозиції.
Скаржник вважає, що відсутність підпису боржника-відповідачки на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Підписанням анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» позичальник погоджується з умовами та правилами надання банківських послуг, які разом з цією заявою, зразками підписів складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору. Звільнення судовим рішенням боржників від сплати відсотків за кредитними договорами призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами.
Відповідачка ОСОБА_1 не скористалась своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу.
Сторони, яких було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду від останніх не надходило.
Щодо відповідачки ОСОБА_1 , то колегією суддів встановлено, що відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а.с. 34. За зазначеною адресою відповідачка ОСОБА_1 рекомендовані поштові відправлення з позначкою «Судова повістка» щодо виклику до суду не отримує, рекомендовані листи повертаються за зворотною адресою з позначкою «адресат відсутній».
З відповіді ЛД АТ «Укрпошта» на запит апеляційного суду листом №Д-139 від 09.01.2020 року повідомлено, що адресату ОСОБА_1 та кого-небудь із повнолітніх членів сім`ї за вказаною адресою не перебуває.
Також, з метою з`ясування місця перебування ОСОБА_1 на запит апеляційного суду Головним управлінням Пенсійного фонду України повідомлено, що в реєстрі застрахованих осіб у період з січня по листопад 2019 року відомості про застраховану особу ОСОБА_1 відсутні.
З метою повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи, у відповідності до вимог п. 11 ст. 128 ЦПК України судом розміщено оголошення про розгляд справи на офіційному веб-сайті судової влади України на 10.01.2020 року та повторно на 29.01.2020 року.
Колегія суддів вважає, що апеляційним судом вжиті всі заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, за адресою, зазначеною як позивачем ПАТ КБ «Приватбанк», так і відповідачкою ОСОБА_1 у заяві до банку, а також зазначеною у копії паспорта ОСОБА_1 сер. НОМЕР_1 , виданого Лисичанським РВ УМВС України в Луганській області 29.08.1997 року, а також на офіційному веб-сайті судової влади України.
Тому, з урахуванням наведеного, тривалості судового провадження у теперішній справі, зокрема, права сторони позивача на розгляд його справи впродовж розумного строку, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України без участі сторін. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає наступне. 
Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Апеляційний суд, розглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне перевірити правильність рішення не в повному обсязі, а тільки в оскарженій АТ КБ «Приватбанк» частині. 
Про необхідність вчинення апеляційним судом таких дій свідчить також роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», зроблені в п.15 постанови про те, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, перевіряючи правильність рішення суду в оскаржуваній частині щодо незадоволених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» ( заборгованість по процентам за користування кредитом з 31.08.2013 року по 31.01.2018 року в сумі 118715,34 грн), апеляційний суд не перевіряє правильність рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 6377,86 грн, яка скаржником не оскаржується.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 31.08.2013 року між сторонами був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 6400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Станом на 31.05.2019 року відповідачкою зобов`язання в повному обсязі не були виконані, в результаті чого виникла заборгованість перед позивачем, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі – 6377,86 грн.
Також судом першої інстанції встановлено, що із Анкети - заяви ОСОБА_1 вбачається, що відповідачка отримала пам`ятку клієнта, яка містить, в тому числі, Тарифи і основні умови обслуговування і кредитування і ознайомилпся з її змістом під підпис. 
Розмір відсоткової ставки за користування кредитом в Анкеті - заяві відсутній, як і відсутня інформація – яку саме «універсальну» картку бажала і отримала відповідачка.
Самі Тарифи, з яких можна було б дізнатися про розмір процентної ставки, позивачем суду не надані.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення 118715,43 грн процентів за користування кредитом, суд першої інстанції посилався на те, що у суду відсутні будь-які докази розміру погодженого сторонами розміру процентної ставки , а звідси і правильності їх нарахування відповідачці по справі.

Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції щодо оскаржуваної частини рішення, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані, в їх сукупності, всі докази та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Згідно п.п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити…
Як вбачається з положень ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 629 ЦК України чітко визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Саме на таке порушення посилається позивач у позовній заяві та аргументує підстави для стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, приєднанням відповідачки ОСОБА_1 до Умов та правил надання банківських послуг та погодження останньою із запропонованими банком умовами користування послугами банку, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на заяві, тобто позивач вважає, що з моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений кредитний договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору.
Дійсно, у ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як убачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів відповідачка ОСОБА_1 не підписувала Умови та правила надання банківських послуг, Умови користування послугами банку, Витяг з Тарифів, копії яких додані позивачем АТ КБ «Приватбанк» до позовної заяви в обґрунтування позовних вимог до ОСОБА_2 , а.а.с. 10-33. Більш того, зазначені копії витягів з Умов та витяг з Тарифів взагалі не містять необхідних реквізитів щодо посвідчення копій документів.
Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги Умов та Тарифів розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, що саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку мають здійснюватися нарахування платежів.
Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), на що посилається позивач неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, позивач міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, тому у даному випадку також неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України. 
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає таким, що не заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав підстав вважати, що спірні правовідносини сторін не регулюються положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання.
Крім того, колегія суддів вважає, що за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, позивачем АТ КБ «Приватбанк» не доведена наявність підстав для висновку про те, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. 
Відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» терміни "споживчий кредит", "фінансова установа", "фінансова послуга" дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону № 1023-XII.
Підхід Європейського Союзу до ефективного режиму захисту прав споживачів фінансових послуг базується на трьох основних принципах. Споживачі повинні мати доступ до: достатньої інформації для прийняття поінформованих рішень при купівлі фінансових послуг; не затратних механізмів захисту від порушень договору про надання фінансових послуг; програм фінансової освіти.
Ці принципи охоплені у кількох Директивах ЄС, які стосуються захисту прав споживачів, а саме: розкриття інформації та реклами, практики продажів, ведення рахунків клієнтів, компенсаційних та гарантійних схем, а також конкуренції та фінансової стійкості надавачів послуг.
Колегія суддів, як і суд першої інстанції, вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами повідомлення ОСОБА_1 , як споживачки фінансових послуг, про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими та не доведено того, що надані Тарифи банку та Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, укладеного з ОСОБА_1 оскільки не підтверджено, що відповідачка була ознайомлена з ними, підпис відповідачки у вказаних документах відсутній.
Враховуючи, що у заповненій і підписаній відповідачкою анкеті-заяві відсутні умови про сплату відсотків, на неї не може бути покладений обов`язок по сплаті цієї частини визначеної позивачем кредитної заборгованості.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Наведені висновки відповідають висновкам, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), в якій відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14), а також постанові Верховного Суду від 11 вересні 2019 року у справі № 649/137/17, провадження № 61-25802св18.
Щодо звільнення судовим рішенням боржників від сплати відсотків за кредитними договорами, за доводами апеляційної скарги, що як вважає скаржник, призведе до неможливості банку здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами, то колегія суддів вважає за необхідне ще раз зауважити, що за відсутності підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, а матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами була визначена відсоткова ставка на суму залишку заборгованості за кредитом.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що за доводами апеляційної скарги скаржником не доведена наявність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржником АТ КБ «Приватбанк», за доводами апеляційної скарги не доведена наявність підстав для висновку щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині відмови у стягненні частини заборгованості за процентами, ухвалення в цій частині рішення без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, що є підставою для скасування рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.       
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для скасування рішення в оскаржуваній частині за доводами, викладеними у апеляційній скарзі, відсутні, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повну постанову складено 03.02.2020 року.

Головуючий І. О. Дронська 

Судді Ю. В. Єрмаков

А. В. Яресько