ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

27 січня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №592/9026/19 
Номер провадження 22-ц/816/360/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
з участю секретаря судового засідання – Чуприни В.І., 
сторони справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05.12.2019 року в складі судді Бичкова І.Г., постановленого у м. Суми, 

                                                        в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у червні 2019 року, позивач просила суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у вигляді житлового будинку за адресою по АДРЕСА_1 , з виселенням ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового будинку за даною адресою без надання іншого житлового приміщення. 
Свої вимоги мотивувала тим, що 02.11.1984 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб, від якого мають двох дітей. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26.01.2000 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Зазначає, що при розірвані шлюбу питання поділу майна між сторонами не поставало. Вказує, що спірний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 належав на праві власності її батьку ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті позивач успадкувала спірне будинковолодіння та стала його одноособовим власником. Вказує, що відповідача було вселено до будинку після укладання шлюбу, а саме з 07.08.1985 року. Після розірвання шлюбу відповідач відмовився виселятися та продовжував проживати у будинку, який успадкувала позивач. Договір найму житла між позивачем та відповідачем не укладався. Зазначає, що за час проживання відповідача у вказаному будинковолодінні між ним та позивачем постійно виникали скандали, які провокувалися відповідачем. В результаті протиправної поведінки відповідача, його було притягнуто до адміністративної відповідальності рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.10.2018 року по справі № 592/15469/18 та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. 00 коп. Вказує, що реєстрація відповідача у зазначеному житловому будинку не дозволяє позивачу в повній мірі розпоряджатися будинком на власний розсуд та значно обмежує її законні права, не дає можливість отримати житлову субсидію оскільки заробітна плата та пенсія відповідача є перепоною для цього. Вказує, що оскільки між нею та відповідачем припинилися шлюбні відносини, то встановлений сервітут щодо права її чоловіка користуватися вказаним житловим будинком підлягає припиненню на підставі ст. 405, 406 ЦК України.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 05.12.2019 року позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з будинку АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судового збору. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне встановлення судом фактичних обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що хоча шлюб між позивачем та відповідачем і було розірвано 26.01.2000 року на підставі судового рішення, проте фактично, реєстрацію розірвання шлюбу було проведено 26.02.2019 року на підставі заяви відповідача. До цього часу позивач з відповідачем проживали разом, виховували дітей та не ділили спільне майно подружжя, позивач не ставила питання про утримання з нього коштів на утримання дітей. Вказує, що у будинок що розташований за адресою: АДРЕСА_1 він вселився за згодою власника будинку та його дружини (доньки власника будинку) і був у ньому зареєстрований, як член сім`ї власника. Вказує, що у зазначеному будинку він проживає, у ньому знаходиться все належне йому майно і що іншого житла для проживання він не має. Зазначає, що ініціатором їх сварок з позивачем є саме позивач, яка фактично виселила його з житлового приміщення змінивши замки в будинку, внаслідок чого, відповідач фактично не має можливості вільного доступу до зазначеного житлового будинку. Вказує, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку стосовно того, що право проживати у вказаному будинку на законних підставах виникає лише за згодою власника будинку та укладеним між позивачем та відповідачем письмовим договором найму житлового приміщення, оскільки ні          ст. 162 ЖК України ні будь – які інші норми Житлового кодексу УРСР, на які послався суд не передбачають права виселення колишнього члена подружжя з будинку, в якому він фактично мешкає та зареєстрований. Крім того, ст. 405 ЦК України на яку послався суд першої інстанції визначено підставу для втрати членом сім`ї власника права на користування житловим приміщенням у разі, якщо він без поважних причин не проживає в житловому приміщенні понад один рік, якщо інше не встановлено за домовленістю з власником житла або законом. При цьому факту його не проживання у вказаному житловому будинку понад один рік судом першої інстанції встановлено не було.
Від позивача до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання повідомляє, що у приватній власності ОСОБА_2 є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа якого складає 64,9 кв.м. Крім того, зазначає, що фактично позивач отримала право власності на будинок по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_3 Свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.10.1993 року ніким не оспорювалося. Крім того, факт спадкування позивачем за законом вказаного будинку визнається також і відповідачем. Вказує, що відповідач перестав бути членом сім`ї позивача, а тому має право проживати у будинку позивача лише за її згодою, на підставі укладеного з позивачем договору найму житлового приміщення. Обмеження прав власника чи втручання у його права можливе лише з підстав, передбачених законом. Зазначає, що між позивачем та відповідачем договір найму житлового приміщення не укладався, будь – яких домовленостей з приводу проживання відповідача у спірному будинку між ними не досягнуто. Таким чином, позивач не має можливості розпоряджатися власним житлом на свій розсуд, оскільки відповідач займає житлове приміщення без правових підстав та чинить перешкоди власнику будинку у його праві користуватися та розпоряджатися майном. Вказує, що ч. 2 ст. 406 ЦПК України передбачено можливість припинення сервітуту за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Такими обставинами є те, що відповідач не пов`язаний спільним побутом з позивачем, яка є власником житлового будинку, через що встановлений сервітут підлягає припиненню. Просила суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити. 
Позивач та її представник з судовим рішенням згоді і просили у задоволені  апеляційної скарги відмовити.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга   підлягає задоволенню.
Рішення в частині відмови у задоволені вимоги про визнання ОСОБА_2 особою, такою що втратила право користування  житловим приміщенням власного будинку позивача, сторонами не оскаржене і тому в цій частині не перевіряється апеляційним судом на предмет його обґрунтованості та законності.  
Рішення суду першої інстанції  в частині задоволення вимоги про виселення  відповідача мотивовано тим, що відповідач перестав бути членом сім`ї власника будинку, а тому він має право проживати у вказаному будинку на законних підставах лише за згодою власника будинку та укладеним між ними письмовим договором найму жилого приміщення. Оскільки вказаний договір між сторонами не укладався, будь – яких домовленостей між позивачем та відповідачем щодо проживання відповідача у спірному будинку досягнуто не було, а тому, з врахуванням того, що відповідач створює для позивачки нестерпні умови для проживання шляхом створення конфліктних ситуацій та вчинення сварок, її вимоги в частині виселення відповідача є обґрунтованими.
Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками місцевого суду виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 23.05.1961 року між ОСОБА_3 та Виконкомом Сумської міської ради було укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, за яким ОСОБА_3 отримав у користування земельну ділянку по                                  АДРЕСА_1 загальною площею 580 м.кв. (а.с. 9-11).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Після його смерті все його майно, зокрема, на  житловий будинок жилою площею 61 кв.м.  разом з господарськими спорудами, до складу яких увішали будівлі гаражу та літньої кухні, які розміщені  на земельній ділянці  площею 561 кв.м., яка  розташована  за адресою: АДРЕСА_1 і належали  померлому на підставі вказаного договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку,  успадкувала за законом позивач – ОСОБА_1 , яка є дочкою померлого ОСОБА_3 (а.с. 12-13,17,18).
Згідно державному акту на право власності на земельну ділянку від 08.04.2011р.  позивачу передана у власність  земельна ділянка площею 0,556 га за цільовим призначенням  для  будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. суми від 26.01.2000 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. (а.с. 19). 26.02.2019 року відомості про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем було внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища.
Відповідно до статті  44 Кодексу законів про шлюб та сім`ю  України, діючої на час винесення судом рішення про розірвання шлюбу між подружжям,   шлюб вважаєвся припиненим з моменту реєстрації розлучення  в  органах реєстрації актів громадянського стану. 
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища дата складання відомостей про розірвання шлюбу внесені 26.02.2019р.  
Зазначені обставини доводять, що сторони до внесення вказаних відомостей про розірвання шлюбу перебували у зареєстрованому шлюбі,  доказів того, що до цього часу  вони  не були пов`язані спільним побутом як члени однієї сім`ї, а  умови користування  приміщенням будинку для відповідача були змінені  власником будинку  матеріали справи не містять.
Окрім того, в судовому засіданні позивач підтвердила, що нею у вересні 2019 року були оформлені документи на отримання субсидії на погашення витрат з оплати комунальних послуг обслуговування будинку. Позивач також підтвердила, що вона  не згода, щоб відповідач, який перестав бути членом її сім`ї, продовжив безоплатно користуватися   будинком, але ніякої угоди з цього приводу відповідачу запропоновано не було. 
16.03.2019, 27.05.2018, 28.09.2018 року між позивачем та відповідачем трапилися конфлікти, в результаті яких було викликано поліцію. За поясненнями позивача наданих співробітнику поліції, відповідач в ході конфлікту між ними словесно її ображав, однак писати письмову заяву про факт вчинення правопорушення ОСОБА_1 відмовилася, претензій до колишнього чоловіка не мала, але просила провести з ним профілактичну бесіду та попередити письмово. Відповіді на своє звернення не потребувала. (а.с. 21-24).
Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.10.2018 по справі № 592/15469/18 відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. (а.с.25).
Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
До складу житлового фонду, відповідно до статті 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях.
Частиною 4 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.
Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло.
Відповідно до статті 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно із статтею 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 156 ЖК УРСР визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Право вимагати в судовому порядку виселення членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до статті 157 ЖК УРСР, за наявності обставин, передбачених частиною 1 статті 116 цього кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винного на вимогу власника будинку провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
Із роз`яснень, викладених у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» слідує, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.
З матеріалів справи вбачається, що ще за період перебування у шлюбних відносинах за зверненням позивача  в жовтні 2018 року ОСОБА_4   один раз було піддано адміністративній відповідальності шляхом накладення штрафу  за ч.1 ст.173-2 КпАП, а оглянуті  матеріали за результатами розгляду  звернень обох Магалясів свідчать про виникнення неприязних стосунків між колишнім подружжям, які вирішувалися шляхом проведення профілактичних бесід, які не доводять про застосування до відповідача заходів впливу з боку органів внутрішніх справ.
Статтею 162 цього ЖК УРСР передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. 
Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги (ч.3,4 ст.168 ЖК УРСР).
Як визначено частиною 1 статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо  нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. 
Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом також закріплене у ст. 405 ЦК України.
За цією статтею члени сім`ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Обставини припинення сервітуту визначені частиною 1 ст.406 ЦК України, серед яких  припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Крім того згідно частини 2,4 цієї статті  сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення і може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року). Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33). Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд має сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, сприяти особам, які беруть участь у справі, здійсненню їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що для припинення сервітуту за  рішенням суду, саме власник будинку повинен довести, за яких умов було встановлення відповідачу сервітут, навести приклади про наявність обставин, які мають істотне значення і створюють йому перешкоди у реалізації права власності на будинок або вказати інші  випадки встановлені законом.
Проте, позивач, як власник будинку мотивує вимоги щодо усунення перешкод у користування своїм майном  не можливістю отримати субсидію на погашення витрат з оплати комунальних послуг  та не прийняття участі  відповідача у  витратах на утримання будинку, в судовому засіданні визнала, що у вересні 2019 року така субсидія їй була надана, питання розміру оплати за користування  приміщенням будинку нею з відповідачем не вирішувалось, вимог до нього щодо відшкодування понесених нею витрат по сплаті комунальних послуг витрачених на утримання приміщення будинку не пред`являла, доказів з приводу його систематичного порушенням правил соціального співжиття, які  роблять неможливим для інших проживання в одному будинку, а заходи запобігання виявилися безрезультатними, суду не надала.
Колегія суддів звертає увагу на те, що не сплата коштів за користування комунальними послугами, не може бути підставою для доведеності  виникнення у власника будинку перешкод в користуванні та розпорядженні цим майном, оскільки заявник не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до відповідача шляхом звернення до суду, але позивачем такої вимоги не заявлено.  
Крім того, один тільки факт припинення шлюбних стосунків також не може бути обставиною, яке має істотне значення для припинення сервітуту з наступних підстав.
Апеляційний суд зауважує, що вселення відповідача до будинку, як члена сім`ї  власника будинку, відбулось ще у період, коли діяли норми ЦК УРСР 1963р. і порядок користування приміщеннями в будинках приватного фонду для колишній членів власника будинку, врегульовано наведеними вище нормами глави 6 ЖК УРСР, чинних до цього часу, тому застосовується  до спірних правовідносин, оскільки  тривалий час проживання  відповідача у будинку більш 40 років, не виключає обґрунтованості його доводів стосовно прийняття участю у будівництві  добудови до будинку  у період  1985 по 1993 роки, внаслідок чого  відбулось значне збільшення розміру самої будівлі будинку. 
Також, апеляційний суд зауважує, що позивачем не надано доказів вчинення відповідачем перешкоди в здійсненні права користування, оскільки в жовтні 2019 року  предметом розгляду  дільничного офіцера поліції Сумського ВП ГУНП в Сумській області було звернення  ОСОБА_2   по факту того, що його колишня дружина не впускає його в будинок, в якому він проживає і зареєстрований.
Отже, задовольняючи вимоги про усунення перешкод у користуванні будинком його власником шляхом виселення відповідача з приміщення будинку, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про існування у позивача таких перешкод і відсутності у відповідача законних підстав займати приміщення будинку, оскільки припинення шлюбу не позбавляє відповідача, як колишнього члена сім`ї власника будинку права користування займаним приміщенням. 
Враховуючи вищевикладене, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

                                                      п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. 

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05.12.2019 року в оскарженій частині скасувати та прийняти нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення із житлового будинку відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 30 січня 2020 року.

Головуючий -                                                                                             С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                          О.Ю. Кононенко

                                                                                                                     В.І. Криворотенко