Справа № 462/6206/17                                Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/2691/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:66

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.
                       секретар Жукровська Х.І., 
з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Микуша Д.М., позивача ОСОБА_2 , представника позивача адвоката Мацієвської Г.І., відповідача ОСОБА_3 , третьої особи – ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою представника третьої особи ОСОБА_1 – адвоката Микуша Дмитра Михайловича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 червня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Румілової Н.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

В С Т А Н О В И Л А:
                        
Позивач ОСОБА_2 29.12.2017 року звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому зазначила, що вона проживає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_3 , починаючи з 1997 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з теперішньою дружиною, з якою одружився у 2001 році, і відповідно проживає з нею, однак залишається бути зареєстрованим у спірній квартирі. Не проживаючи в спірній квартирі більше двадцяти років, добровільно знятися з реєстрації за даною адресою відповідач не бажає, як і не бажає приймати участі у оплаті за житло та за житлово-комунальні послуги. Його речей у квартирі немає. Жодних перешкод у користуванні житлом відповідачу не чиняться. Скарг на неї до поліції від нього не надходило. В той же час, його реєстрація у спірній квартирі чинить їй перешкоди в оформленні нею субсидії, на житлово-комунальні послуги. Третя особа ОСОБА_1 , яка проживає в квартирі, та яка є її та відповідача матір`ю, також не оплачує послуги. Їй важко одній, маючи на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_5 , нести тягар по утриманню квартири. Відповідач неодноразово обіцяв їй давати гроші, однак фактично того не робив.
Просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила користування житлом задоволено. 
Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилою площею квартири АДРЕСА_1 .
Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 вересня 2019 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 650, 00 грн. 
Рішення суду оскаржив представник третьої особи ОСОБА_1 – адвокат Микуш Д.М., подавши апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам закону, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. 
В обґрунтування вимог покликається на те, що відповідач дійсно деякий час проживав за іншою адресою, однак бажав систематично проживати у зареєстрованому місці проживання, відвідувати свою матір, проте, оскільки позивачка створювала конфліктні ситуації, то з метою уникнення загострень конфліктних ситуацій старався бачитись з матір`ю у відсутності позивачки. Згодом у відповідача склалась така ситуація, що йому фактично ніде було проживати і матір не заперечила, щоб він повернувся додому, оскільки ця квартира належить йому так само, як і позивачці. Станом на сьогоднішній день відповідач проживає у квартирі АДРЕСА_1 , що стверджується актом № 5-799 від 16 липня 2018 року, складеним комісією ЛКП «Сяйво», приймає участь щодо оплати комунальних послуг. 
Стверджує, що при розгляді справи, судом не було встановлено про порушення, невизнання чи оспорення прав позивачки.
Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 червня 2019 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю. 
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач висловилась у заперечення апеляційної скарги третьої особи. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, надав об`єктивну оцінку зібраним по справі доказам, відповідач, на відміну від позивача, не надав належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог. 
Стверджує, що суд першої інстанції вірно застосував норму матеріального права, зокрема вимоги ст. 71 ЖК України та дійшов вірного висновку про те, що відповідачем з 1997 року не вживалось жодних дій, які б свідчили про його інтерес до спірного житла, як до свого, визнавши відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у даній квартирі. 
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.        
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено та сторонами визнається, що власником квартири АДРЕСА_1 є Львівська міська АДРЕСА_2 . Згідно довідки ЛКП «Сяйво» за №434 від 21.12.2017 року в цій квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Квартира складається з 4-ох кімнат, житловою площею 45,52 кв.м., загальною площею 77, 80 кв.м. Позивач ОСОБА_2 зареєстрована за місцем проживання у спірній квартирі з 30.06.1994 року, відповідач ОСОБА_3 з 17.01.1992 року.
Як встановлено судом першої інстанції та сторонами не заперечувалось, що спірна квартира надавалась їх батькові, ОСОБА_6 , померлому у 2016 році, на сім`ю з 5-ти осіб. Брат сторін по справі ОСОБА_7 помер у 2015 році.
Згідно з Актами обстеження від 26.03.2015 року, 25.05.2015 року, 23.07.2015 року, 14.12.2015 року, 25.07.2016 року, 22.11.2017 року, складеними ЛКП «Сяйво», відповідач ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує.
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_7 в спірній квартирі не проживає з 1997 року, про що він сам повідомив в судовому засіданні. Посилання відповідача на те, що він з середини лютого 2018 року, тобто вже після звернення позивача до суду, став ночувати в спірній квартирі в кімнаті матері, куди приніс одяг та у березні 2018 року телевізор, суд до уваги не прийняв, оскільки такі дії були здійсненні ним вже після звернення позивача до суду з даним позовом. При цьому суд врахував, що відповідачем з 1997 року не вживалось жодних дій, які б свідчили про його інтерес до спірного житла, як до свого житла.
Окрім того, суд першої інстанції надав правову оцінку тому факту, що відповідач інколи приходив до батьків, однак, з урахуванням вимог ст. 71 ЖК України вказав, що епізодичні відвідування квартири особою, яка в ній тривалий час не проживає, без наміру використовувати це житло для задоволення житлових потреб, а лише з метою збереження реєстрації (прописки), не можуть розглядатися як обставини, що переривають передбачений чинним законодавством шестимісячний термін.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. 
Як вбачається з позовної заяви позивачка, обґрунтовуючи позовні вимоги, як на підставу для визнання відповідача такими, що втратив право на користування житлом, посилалася на ст. ст. 71, 72 ЖК України, виходячи з факту непроживання відповідача у спірному житлі понад шість місяців.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.
Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 71 ЖК України врегульовано питання збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 цієї постанови, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.
Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Виходячи з аналізу зазначених правових норм, член сім`ї наймача (колишній член), може бути визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору.
Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі ЄУН 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей ст. 71, ст. 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Встановивши, що відповідач не проживає у квартирі за місцем реєстрації з 1997 року, суд першої інстанції не з`ясував причин довготривалої відсутності відповідача. Не врахував, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Мотивувальна частина рішення суду не містить жодних висновків з цього питання.
На підтвердження доводів заяви позивачка надала суду Акт обстеження від 26.03.2015 року, 25.05.2015 року, 23.07.2015 року, 14.12.2015 року, 25.07.2016 року, 22.11.2017 року, складені ЛКП «Сяйво», за змістом яких відповідач ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує. Будь-яких інших доказів на підтвердження непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин позивачем не надано, як і не надано жодного доказу в підтвердження того, що відповідач постійно проживає за адресою своєї сім`ї по АДРЕСА_3 . В той же час, як вбачається із матеріалів справи, позивач у позовній заяві адресу відповідача зазначала за місцем його реєстрації, а не по АДРЕСА_3 . 
Як ствердив відповідач та не заперечувалось позивачем та третьою особою, акти про непроживання відповідача у спірному житлі складались виключно для отримання субсидії.
При цьому судом першої інстанції не було враховано те, що третя особа у справі ОСОБА_1 , яка є матір`ю сторін і також зареєстрована і проживає у спірному житлі, позов не визнала, ствердила про непроживання відповідача у спірній квартирі з поважних причин, а саме, через неприязні стосунки між позивачем і відповідачем, неможливість проживати відповідачу з його сім`єю у спірній квартирі через ці неприязні стосунки та невелику площу квартири. Не заперечує проти його проживання у квартирі. 
Матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивачка зверталась з вимогою до відповідача про часткове погашення оплати комунальних послуг. Мотиви позову про те, що реєстрація відповідача у квартирі спричиняє матеріальні збитки, оскільки оплата комунальних послуг залежить від кількості зареєстрованих осіб, не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до правил ст. 71 ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.
Даючи оцінку наявним у матеріалах справи доказам, зокрема і актам, колегія суддів вважає, що такі підтверджують лише факт відсутності і непроживання відповідачів понад встановлені строки, проте такі не містять посилання на причини відсутності відповідачів понад встановлені строки, і записані зі слів сусідів, а відтак не є беззаперечним доказом підставності позовних вимог.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держаної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду викладених у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19.
Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, приведені вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга є підставною, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 червня 2019 року, ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права. А відтак, апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно ч. 1, п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки позовні   вимоги задоволенню не підлягають, то   понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом апеляційної скарги слід покласти на позивача ОСОБА_8 .
Згідно квитанції за подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 960, 00 грн. (а.с. 126).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що з позивача ОСОБА_2 на користь апелянта ОСОБА_1 необхідно стягнути понесені судові витрати в розмірі 960, 00 грн. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника третьої особи ОСОБА_1 – адвоката Микуш Дмитра Михайловича задовольнити.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 червня 2019 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (1949 р.н., АДРЕСА_4 ) судові витрати в розмірі 960 грн. 00 коп. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.  
       Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.