ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/2164/18	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, проспект Шевченка,29)

Секретар судового засідання Соловйова Д.В. 
За участю представників сторін:
Від ПАТ "ЧБРР" -  Лобань Д.М., довіреність  № 5,  від 08.01.20;  
від ТОВ "Тіса" -  Селюков П.В., ордер серія ОД  № 503620,  від 20.01.20;  

                                                                       
розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" в особі Матвієнка Андрія Анатолійовича - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ЧБРР"
на рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2019
по справі №916/2164/18
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіса"            
до Публічного акціонерного товариства "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" в особі Матвієнка Андрія Анатолійовича - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ЧБРР" 
про визнання договорів іпотеки припиненими,
(колегія суддів Господарського суду Одеської області у складі: головуючий суддя - Погребна К.Ф., судді: Шаратов Ю.А., Цісельський О.В., дата та місце ухвалення рішення: 23.10.2019, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, просп.Шевченка, 29)

В жовтні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Тіса" (далі - ТОВ «Тіса») звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" в особі Матвієнка Андрія Анатолійовича - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ЧБРР" (далі - ПАТ «ЧБРР»), в якому просить суд визнати договір іпотеки від 11.09.2012, оформлений на бланках ВРТ №№392168-392171 та договір іпотеки від 11.09.2012, оформлений на бланках ВРТ №№392176-392179, припиненими.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на виконання ним всіх зобов`язань за кредитним договором, що підтверджується платіжними дорученнями та довідкою банку, в зв`язку з чим зобов`язання, забезпечені іпотекою, є припинені виконанням.  
19.09.2019 за вх. №19105/19 до Господарського суду Одеської області від ТОВ "Тіса" надійшла уточнена позовна заява, згідно якої позивач просить суд визнати договір іпотеки від 11.09.2012 року укладений ПАТ "ЧБРР" та ТОВ "Тіса", який зареєстрований в реєстрі за № 2177, та договір іпотеки від 11.09.2012 року укладений ПАТ "ЧБРР" та ТОВ "Тіса", який зареєстрований в реєстрі за № 2175 припиненими. Протокольною ухвалою від 19.09.2019 вказана заява прийнята судом до розгляду. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.10.2019 по даній справі позов    ТОВ "Тіса"    до ПАТ «ЧБРР» в особі Матвієнка Андрія Анатолійовича - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ЧБРР" задоволено, визнано договір іпотеки від 11.09.2012, укладений між ПАТ "ЧБРР" та ТОВ "Тіса", який зареєстрований в реєстрі за №2177 та договір іпотеки від 11.09.2012, укладений між ПАТ «ЧБРР» та ТОВ "Тіса", який зареєстрований в реєстрі за №2175, припиненими.
Місцевий господарський суд, з огляду на встановлення факту припинення основного зобов`язання за кредитним договором №1002/251/24 від 11.09.2012, дійшов висновку, що договір іпотеки від 11.09.2012, укладений ПАТ "ЧБРР" та ТОВ "Тіса" та  зареєстрований в реєстрі за №2177 та договір іпотеки від 11.09.2012, укладений ПАТ "ЧБРР" та ТОВ "Тіса" та зареєстрований в реєстрі за №2175, є припиненими на підставі ст.ст.  3,  17 Закону України "Про іпотеку".
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ "ЧБРР" звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2019 скасувати та прийнято нове - про відмову в задоволенні позовних вимог.
Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним у зв`язку з не з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні, встановленим обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
На думку заявника апеляційної скарги, висновки суду першої інстанції суперечать діям позивача, який підтвердив наявність невиконаних зобов`язань за кредитним договором. Зобов`язання за Кредитним Договором не може бути визнане таким, що виконане в повному обсязі та належним чином, з огляду на ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного факту. 
Апелянт зазначає, що висновок експерта по даній справі є недопустимим доказом, однак суд першої інстанції взяв його за основу при прийнятті рішення.
Крім того, ПАТ "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" зазначає, що місцевим господарським судом безпідставно відмовлено в задоволенні його клопотання про закриття провадження у справі. Апелянт зазначає, що на розгляді Господарського суду Одеської області перебувала справа № 916/436/18 за позовом ТОВ "ТІСА" до ПАТ "ЧБРР" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ЧБРР" про припинення обтяження нерухомого майна іпотекою. Предметом даного судового спору також були Іпотечний договір 1, Іпотечний договір 2, та Кредитний договір, який є основним зобов`язанням по відношенню до Іпотечних договорів. Рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/436/18 від 27.06.2018 у позові ТОВ "Тіса" відмовлено повністю. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 27.09.2018, апеляційну скаргу ТОВ "Тіса" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 27.06.2018 без змін. Заявник вказує, що з вивчення позовної заяви та доданих до неї копії документів вбачається, що всі вони вже були надані позивачем під час розгляду справи №916/436/18 та були предметом безпосереднього дослідження суду першої, апеляційної та касаційної інстанції.
20.01.2020 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ «Тіса» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.
Позивач зазначає, що ТОВ «Тіса» виконано всі зобов`язання за кредитним договором, що підтверджується платіжними дорученнями, наявними в матеріалах справи та довідкою від 20.02.2014 вих. №402-12/182, виданою ПАТ "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" згідно кредитного договору №1002/251/24 від 11.09.2012 та нарахованими відсотками.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2019 відкрито апеляційне провадження з поновленням пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2019 по справі №916/2164/18 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" в особі Матвієнка Андрія Анатолійовича - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ЧБРР", та встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.12.2019 розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" в особі Матвієнка Андрія Анатолійовича - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ЧБРР" на рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2019 по справі №916/2164/18 призначено в судовому засіданні на 27.01.2020 року о 10-30 год. в приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду.          
В судовому засіданні представники сторін підтримали свої доводи та заперечення, викладені ними письмово, та наполягали на задоволенні своїх вимог.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 11.09.2012 ПАТ "ЧБРР" та ТОВ "Тіса" було укладено кредитний договір №1002/251/24, за яким ПАТ "ЧБРР" відкрив позивачеві кредитну лінію та видав кредит. (т.1, а.с. 17-22)
Згідно з п. 1.1. вказаного Договору банк відкриває позичальнику кредитну лінію для придбання товаро-матеріальних цінностей, сплати послуг необхідних для ведення господарської діяльності.
Ліміт кредитної лінії складає 1200000 грн. (п.1.2 Кредитного договору)
Відповідно до умов п. 1.4 Договору позичальник за користування кредитними коштами сплачує банку відповідну плату в порядку та на умовах визначених нижче, а саме:
проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі змінюваної процентної ставки , що складається з :
-базової процентної ставки, яка може змінюватися з часом-Український індекс ставок за депозитами фізичних осіб (далі - UIRD); та 
-фіксованого проценту у розмірі 1,08% річних, що встановлений банком самостійно на дату укладання цього договору.
За базовий UIRD сторони приймають індикативну ставку UIRD в гривнях за період - 6 місяців, що розміщена на офіційному сайті Національного Банку України. На момент укладення цього договору ставка UIRD станом на "10» вересня 2012 року складає 17,92. (п. 1.4.1 Кредитного договору)
Умовами п. 1.4.2. передбачено, що базова процентна ставка за кредитом підлягає коригуванню за відповідною ставкою UIRD протягом дії цього договору щоразу після перебігу кожних 6-ти місяців , починаючи з дати укладання цього договору , першого числа відповідного місяця та нараховуються з першого числа наступного місяця. Повідомлення позичальника (поручителя та інших зобов`язаних за цим Договором осіб) про зміну базової процентної ставки направляється банком не пізніше як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова процентна ставка. 
Сторони домовилися, що у випадку збільшення Базової процентної ставки внаслідок щорічного корегування ставки UIRD максимальний розмір змінюваної процентної ставки не повинен перевищувати 30 процентів річних. 
Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору нарахування банком процентів за користування кредитом здійснюється не пізніше 25 числа кожного місяця зі дня надання кредитної коштів до дня повернення всієї суми кредитних коштів з розрахунку 360 днів у році за фактично отримані кошти та точну кількість днів користування кредитом. При обчисленні процентів за використання наданих позичальнику кредитних коштів день видачі та день повернення вважати одним днем. 
В подальшому, 17.07.2013 ТОВ «Тіса» та ПАТ «ЧБРР»  було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору №1002/251/24 від 11.09.2012 за №2, якою зокрема, було викладено в іншій редакції пункти 1.2, 1.3, 2.2 Кредитного договору, а саме: ліміт  кредитної лінії складає еквівалент 3500000, 00 грн.; кредитна лінія відкривається на строк до 20 грудня  2013 року включно. 
20.12.2013 ТОВ «Тіса» та ПАТ «ЧБРР»  було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору №1002/251/24 від 11.09.2012 за №3, згідно з умовами п.2 якої встановлено, що кредитна лінія відкривається на строк до 28 лютого 2014 року включно.  
Пунктом 2.1 Кредитного договору встановлено, що Кредит, наданий Банком, забезпечується усім належним Позичальнику майном та коштами, на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому чинним законодавством.    
Виконання зобов`язань Позичальник за цим договором забезпечується, зокрема, іпотекою нерухомого майна, а саме: будівлі та споруди цеху з переробки плодів та ягід, які розташовані за адресою: Одеська область, Тарутинський район , вул. Леніна, буд. 52ж; будівлі та споруди зернотоку, які розташовані за адресою: Одеська область, Тарутинський район, сільська рада Євгенівська, комплекс будівель та споруд №3 (п.2.2, п.п.2.2.1 Кредитного договору).
З метою забезпечення вимог кредитодавця за вказаним кредитним договором, сторони уклали два іпотечні договори.
Згідно з іпотечним договором від 11.09.2012, оформленим на бланках ВРТ №№392168-392171, предметом іпотеки було визначене нерухоме майно у вигляді будівель та споруд зернотоку з надвірними та іншими спорудами, що розташовані за адресою: Одеська область, Тарутинський район, сільська рада Євгенівська, комплекс будівель та споруд №3 (колишня адреса: Одеська область, Тарутинський район, с. Рівне (Євгенівська с/р), вул. Димитрова, буд. №2а) і складаються з: літера "А" - вагова, пл. 21,2 кв.м. літера "Б" - вагова, пл. 6,9 кв.м., літера "В" - склад, пл. 496,9 кв.м., літера "Д" - мех. ток, пл. 1260,0 кв.м., літера "Е" - майстерня, пл. 7,7 кв.м., літера"Ж" - вбиральня, літера " 3" - зерносклад, пл. 1706,1 кв.м., літера "И" - зерносушильня, пл. 23,4 кв.м., 1-3 - надвірні споруди, I-V - інші споруди (в подальшому - "Майно 1"), який зареєстрований в реєстрі за №2175.
Згідно з іпотечним договором від 11.09.2012, оформленим на бланку ВРТ №№392176-392179 предметом іпотеки було визначене нерухоме майно у вигляді: будівель та споруд цеху з переробки плодів та ягід з надвірними та іншими спорудами, що розташовані за адресою: Одеська область, Тарутинський район, с. Євгенівка, вул. Леніна, будинок 52 ж, і складаються з: літера "А" - адмінбудівля, пл. 116 кв.м., літера "Б" - склад-столова, пл. 138,1 кв.м., літера "В"- виносховище, пл. 943,6 кв.м., літера "Г" - цех переробки, пл. 323,7 кв.м., літера "Д"- вагова, пл. 32,2 кв.м., літера "Е" - вбиральня, літера "Ж" - котельня, пл. 191,8 кв.м., літера "3" - прохідна, пл. 12,5 кв.м., 1-3 - надвірні споруди, І-ХХІІ - інші споруди (в подальшому - "Майно 2"), який зареєстрований в реєстрі за №2177
Відповідно до п.п. 1.1 Іпотечних договорів від 11.09.2012 року ці договори забезпечують вимогу Іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору №1002/251/24 від 11.09.2012 року укладеного Іпотекодержателем з Іпотекодавцем, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку кредитного договору, за умови умовами якого Іпотекодержатель відкриває Іпотекодавцю кредитну лінію для придбання товарно-матеріальних цінностей, сплати послуг, необхідних для ведення господарської діяльності.
За умовами    пункту 5.2. Іпотечних договорів від 11.09.2012 року право іпотеки, та відповідно і ці договори, припиняють чинність, зокрема у разі припинення основного зобов`язання, забезпеченого цією іпотекою.
В матеріалах справи наявні наступні платіжні доручення: платіжне доручення №165 від 10.09.2013 щодо перерахування 300000 грн. з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 ; платіжне доручення №166 від 10.09.2013 щодо перерахування 900000 грн. з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 ; платіжне доручення №170 від 17.09.2013 щодо перерахування 368000 грн. з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 ; платіжне доручення №175 від 18.09.2013 щодо перерахування 350000 грн. з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 ; платіжне доручення №314 від 30.10.2013 щодо перерахування 200000 грн. з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 ; платіжне доручення №348 від 20.11.2013 щодо перерахування 200000 грн. з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 ; платіжне доручення №350 від 21.11.2013 щодо перерахування 200000 грн. з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 ; платіжне доручення № 36 від 27.01.2014 щодо перерахування 540000 грн. з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 ; платіжне доручення №69 від 18.02.2014 щодо перерахування 442000 грн. з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 , всього на загальну суму 3 500 000 грн.
Крім того, згідно наявних в матеріалах справи платіжних доручень, позивачем сплачувалися відсотки за користування кредитом:
за платіжним дорученням №147896 від 28.09.12 - 11634,20 грн. за вересень 2012 року;
за платіжним дорученням № 1485674 від 31.10.12 - 19109,01 грн. за жовтень 2012 року;
за платіжним дорученням №1697843 від 30.11.12 - 18905,76 грн. за листопад 2012 року;
за платіжним дорученням №1698547 від 28.12.12 - 19606,96 грн. за грудень 2012 року;
за платіжним дорученням №1145896 від 30.01.13 - 19606,96 грн. за січень 2013 року;
за платіжним дорученням №1158746 від 28.02.13 - 17709,51 грн. за лютий 2013 року;
за платіжним дорученням №1269865 від 29.03.13 - 19606,96 грн. за березень 2013 року;
за платіжним дорученням №1269745 від 29.04.13 - 18974,47 грн. за квітень 2013 року;
за платіжним дорученням №1487456 від 31.05.13 - 19606,96 грн. за травень 2013 року;
за платіжним дорученням №1356983 від 27.06.13 - 18974,47 грн. за червень 2013 року;
за платіжним дорученням №1472354 від 31.07.13 - 24990,29 грн. за липень 2013 року;
за платіжним дорученням №1484593 від 31.08.13 - 365031,31 грн. за серпень 2013 року;
за платіжним дорученням №1496741 від 30.09.13 - 36296,17 грн. за вересень 2013 року;
за платіжним дорученням №1512367 від 31.10.13 - 25672,17 грн. за жовтень 2013 року;
за платіжним дорученням №1596456 від 29.11.13 - 19665,00 грн. за листопад 2013 року;
за платіжним дорученням №1612586 від 27.12.13 - 16066,61 грн. за грудень 2013 року;
за платіжним дорученням №1157416 від 31.01.14 - 14641,61 грн. за січень 2014 року;
за платіжним дорученням №70 від 18.02.14 - 3965,72 грн. за лютий 2014 року. (т.1, а.с. 43-52)
Згідно довідки від 20.02.2014 року вих. № 402-12/182, яка видана ПАТ «ЧБРР», за ТОВ «Тіса» не враховується заборгованості за кредитом, наданим ПАТ «ЧБРР» згідно кредитного договору №1002/251/24 від 11.09.2012 та нарахованими відсотками. 
Позивач вважає, що оскільки ним повністю погашено кредит та сплачено відсотки за користування кредитними коштами, враховуючи умови договору та приписи п.1 ч.1  ст. 17 Закону України "Про іпотеку", зобов`язання забезпечені іпотекою є припиненим, а наявність обтяжень належного йому майна за відсутності зобов`язань, які цими обтяженнями забезпечувались, істотно порушує його права, як власника, тож для відновлення порушених прав зазначені обтяження мають бути припиненими, у зв`язку з чим звернувся до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав. 
Відповідно до  ст. 15 Цивільного кодексу України    кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно  зі    ст. 16 Цивільного кодексу України        кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За положеннями    ч.ч.1, 2  ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 ст.202 Цивільного Кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1  ст. 193 Господарського кодексу України  суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
В силу положень    ст. 1054 Цивільного кодексу України        за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Як зазначалося раніше, 11.09.2012 між ПАТ "ЧБРР" (Банк) та ТОВ "Тіса" (Позичальник) було укладено кредитний договір №1002/251/24, за яким ПАТ "ЧБРР" відкрив позивачеві кредитну лінію, видав кредит.
У відповідності до положень        ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 1        ст. 546 Цивільного кодексу України  передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до ч. 1 ст.        572, ч. 1 ст.        575 Цивільного кодексу України        в силу застави (іпотеки, якщо у заставі нерухоме майно) кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Згідно зі        ст. 575 Цивільного кодексу України        іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.    
У відповідності до ч. 1  ст. 583 Цивільного кодексу України  та ч. 2  ст. 11 Закону України «Про іпотеку»  заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). При цьому застава (іпотека) завжди є забезпеченням певного узгодженого із заставодавцем (іпотекодавцем) зобов`язання. Законодавством розрізняється застава (іпотека), надана боржником, та застава (іпотека), надана третьою особою (майновим поручителем).
Відповідно до        ст. 1 Закону України «Про іпотеку»        іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно зі                ст. 3 Закону України "Про іпотеку"        іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
Частиною 5        ст. 3 Закону України «Про іпотеку»        передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
11.09.2012 для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №1002/251/24, укладали два Іпотечних договори, а саме: 
-Іпотечний договір оформлений на бланках ВРТ №№392168-392171, предметом іпотеки якого було нерухоме майно у вигляді будівель та споруд зернотоку з надвірними та іншими спорудами, що розташовані за адресою: Одеська область, Тарутинський район, сільська рада Євгенівська, комплекс будівель та споруд №3 (колишня адреса: Одеська область, Тарутинський район, с. Рівне (Євгенівська с/р), вул. Димитрова, буд. №2а) і складаються з: літера "А" - вагова, пл. 21,2 кв.м. літера "Б" - вагова, пл. 6,9 кв.м., літера "В" - склад, пл. 496,9 кв.м., літера "Д" - мех. ток, пл. 1260,0 кв.м., літера "Е" - майстерня, пл. 7,7 кв.м., літера"Ж" - вбиральня, літера " 3" - зерносклад, пл. 1706,1 кв.м., літера "И" - зерносушильня, пл. 23,4 кв.м., 1-3 - надвірні споруди, I-V - інші споруди; ї
-Іпотечний договір оформлений на бланку ВРТ №№392176-392179, предметом іпотеки якого було нерухоме майно у вигляді: будівель та споруд цеху з переробки плодів та ягід з надвірними та іншими спорудами, що розташовані за адресою: Одеська область, Тарутинський район, с. Євгенівка, вул. Леніна, будинок 52 ж, і складаються з: літера "А" - адмінбудівля, пл. 116 кв.м., літера "Б" - склад-столова, пл. 138,1 кв.м., літера "В"- виносховище, пл. 943,6 кв.м., літера "Г" - цех переробки, пл. 323,7 кв.м., літера "Д"- вагова, пл. 32,2 кв.м., літера "Е" - вбиральня, літера "Ж" - котельня, пл. 191,8 кв.м., літера "3" - прохідна, пл. 12,5 кв.м., 1-3 - надвірні споруди, І-ХХІІ - інші споруди (в подальшому - "Майно 2"), які зареєстровані в реєстрі за №2175 та №2177.
Відповідно до ч.1  ст.17 Закону України "Про іпотеку", іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.
За загальним правилом        ст. 598 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Відповідно до        ст. 202 Господарського кодексу України        господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до    ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
          За умовами    пункту 5.2. Іпотечних договорів від 11.09.2012 року право іпотеки, та відповідно і ці договори, припиняють чинність, зокрема у разі припинення основного зобов`язання, забезпеченого цією іпотекою.
Таким чином, для встановлення факту припинення іпотеки, необхідною передумовою є встановлення факту припинення основного зобов`язання.
Як зазначалося раніше, в матеріалах справи наявна довідка від 20.02.2014 року вих. № 402-12/182 видана ПАТ «ЧБРР», яка підтверджує, що за ТОВ «Тіса» не враховується заборгованості за кредитом, наданим ПАТ «ЧБРР» згідно кредитного договору №1002/251/24 від 11.09.2012 та нарахованими відсотками. При цьому матеріали справи містять платіжні доручення на підтвердження сплати позивачем заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 3500000 грн., та сплату відстоків за користування кредитними коштами. 
Разом з тим, місцевим господарським судом для встановлення або спростування факту припинення основного зобов`язання за кредитним договором №1002/251/24, ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.01.2019 було призначено судову економічну експертизу, проведення якої доручено    Інституту судових експертиз та аудиту.
На вирішення експерта поставлено наступні питання: 
- в якій сумі документально підтверджується розмір заборгованості ТОВ "ТІСА" перед ПАТ "ЧБРР", із зазначенням усіх її складових (процентів за кредитом, погашеної основної суми боргу, комісії, штрафу та пені, тощо), за кредитним договором №1002/251/24 від 11.09.2012 року з урахуванням додаткових угод до нього, станом на 30.04.2014 року? Якщо неможливо документально підтвердити розмір заборгованості ТОВ "ТІСА" перед ПАТ "ЧБРР" за кредитним договором №1002/251/24 від 11.09.2012 року з урахуванням додаткових угод до нього, станом на 30.04.2014 року, провести альтернативний розрахунок заборгованості ТОВ "ТІСА" перед ПАТ "ЧБРР", із зазначенням усіх її складових (процентів за кредитом, погашеної основної суми боргу, комісії, штрафу та пені, тощо), за кредитним договором №1002/251/24 від 11.09.2012 року, станом на 30.04.2014 року, відповідно до умов кредитного договору №1002/251/24 від 1 1.09.2012 року з урахуванням додаткових угод до нього та згідно наявних первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку;
- в якій сумі документально підтверджується сплата ТОВ "ТІСА" грошових коштів на користь ПАТ "ЧБРР" в межах виконання умов кредитного договору №1002/251/24 від 11.09.2012 року, станом на 30.04.2014 року.
Згідно наявного а матеріалах справи висновку судового експерта, по першому питанню зазначено наступне: «Згідно альтернативного розрахунку заборгованості ТОВ «Тіса» перед ПАТ «ЧБРР» за кредитним договором №1002/251/24 від 11.09.2012 року, станом на 30.04.2014 року, відповідно до умов кредитного договору №1002/251/24 від 11.09.2012 року, з урахуванням додаткових угод до нього та згідно наявних первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку, встановлено наступне: за Варіантом 1 (розрахунок здійснено при умові, що процентна ставка за весь період становить 19,00% (17,92%+1,08%)) - сума боргу ТОВ «Tіса» перед ПАТ «ЧБРР» за нарахованими відсотками складає 668,68 грн. (Додаток №1 рядок 52 ст.24 Експертизи); за Варіантом 2 (розрахунок здійснено при умові, що процентна ставка за весь час є змінною (UIRD UAH 6 m + 1,08%) та змінюється після перебігу кожних 6-ти місяців) - заборгованість ТОВ «Тіса» перед ПАТ «ЧБРР» відсутня, але наявна переплата ТОВ «Тіса» за нарахованими відсотками у сумі 7 755, 81 грн. (Додаток №2 рядок 527 ст. 24 Експертизи)».
По другому питанню експертом зазначено наступне: «В межах наданих матеріалів справи, станом на 30.04.2014р. сплата ТОВ «Тіса» грошових коштів на користь ПАР «ЧБРР» згідно кредитного договору №1002/251/24 від 11.09.2012р., встановлена у розмірі 3  862  264,14грн, у тому числі: погашення кредиту (основного боргу) у сумі 3  500  000 грн.; погашення нарахованих відсотків у сумі 362        264,14 грн.
За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та визнання договорів іпотеки припиненими.
Щодо доводів апелянта стосовно того, що місцевим господарським судом неправомірно прийнято в якості належного доказу висновок судового експерта, колегія суддів зазначає наступне.
Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шабельник проти України» (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1998 та у справі «Тейшейра ді Кастру проти Португалії» від 09.06.1998).
  Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.
  Враховуючи вимоги процесуального законодавства, належними та допустимими доказами, які підтверджують факт заборгованості інших осіб перед боржником, можуть бути первинні документи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції будь-яких належних та допустимих доказів на спростування висновку судової експертизи, первинних документів, наданих позивачем та висновку суду першої інстанції.
Більш того, відповідач, не надав суду жодного розрахунку розміру  наявної у позивача на його переконання заборгованості за кредитним договором, мотивуючи це відсутністю документів. Тому судова колегія вважає правомірним відхилення судом першої інстанції доводів відповідача, оскільки вони спростовуються наявними у справі доказами у їх системному зв`язку. 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне нагадати відповідачу про закріплений в статтях 2, 13 Господарського процесуального  кодексу України принцип змагальності господарського судочинства, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
  Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Таку правову позицію викладно в постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.
          Судовою колегією Південно-західного апеляційного господарського суду не приймаються доводи апелянта стосовно визнання недопустимим доказом експерта №004/2/1-006, оскільки судом першої інстанції неодноразово викликалась в судове засідання судовий експерт Боголій Ольга Миколаївна, яка надавала пояснення стосовно проведеної у справі економічної експертизи. Крім того, будь-яких доказів, які б свідчили про наявність порушень з боку судового експерта чи експертної установи суду не надано.
Статтею 104 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а висновок експерта - є саме доказом, який, згідно з положеннями частини другої статті 86 Господарського процесуального кодексу України, не має для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності в даному випадку підстав для визнання висновку експерта №004/2/1-006 судово-економічної експертизи у справі №916/2164/18    недопустимим доказом.
Судова колегія відхиляє посилання скаржника на нібито допущені експертом порушення вимог законодавства при проведенні судової експертизи, і як наслідок проведення експертизи неналежним експертом, при неповноті представлених документів, тощо, з огляду на наступне. Матеріали справи не містять клопотання відповідача про проведення повторної судової експертизи, у зв`язку з вищевикладеним, відповідачем не був заявлений відвід  судовому експерту та не надано на експертизу свої докази протилежні тим, що були надані позивачем. Технічна помилка в назві справи за якою експертом була проведена експертиза, не вплинула на належність проведеного висновку у даній справі. Також судом апеляційної інстанції відхилено посилання апелянта на те, що його не було повідомлено про судове засідання, в якому призначалася експертиза, з огляду на те, що відповідач не скористався своїм правом на апеляційне оскарження окремого процесуального документа - ухвали суду. 
Надання експертом відповідей у двох варіантах обумовлено фактичними обставинами данної справи, зокрема, умовами укладеного сторонами кредитного договору в частині порядку нарахування процентної ставик за користування кредитними коштами. 
Так, пунктом 1.4.1 Кредитного договору №1002/251/24 встановлено, що проценти за користування кредитом розраховуються Банком на основі Змінюваної процентної ставки, що складається з: - Базової процентної ставки, яка може змінюватися з часом - Український індекс ставок за депозитами фізичних осіб (далі - UIRD); та - Фіксованого проценту у розмірі 1,08% (одна цілих вісім сотих процентів) річних, що встановлений Банком самостійно на дату укладення цього договору. За базовий UIRD Сторони приймають індикативну ставку (UIRD в гривнях за період - 6 місяців, що розміщена на офіційному сайті Національно Банку України. На момент укладення цього договору ставка UIRD станом на 10 вересні 2012  складає 17,92 (сімнадцять цілих дев`яносто дві сотих).
Базова процентна ставка за кредитом підлягає корегуванню за відповідною ставкою UIRD протягом дії цього договору щоразу після перебігу кожних 6-ти місяців, починаючи з дати укладання цього договору, першого числа відповідного місяця та нараховуються з першого числа наступного місяця. Повідомлення Позичальника (поручителя та інших зобов`язаних з цим Договором осіб) про зміну Базової процентної ставки направляється Банком не пізніше як за 15 календарних днів до дати з якої застосовуватиметься нова процентна ставка. (п.1.4.2 Кредитного договору).
Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для відхилення в якості доказу по справі висновку судової експертизи. 
Щодо доводів відповідача, на той факт, що сплата позивачем 670 грн. відповідно до  квитанції №ПН3575 від 18.10.2019,   є підтвердженням визнання останнім наявності заборгованість перед відповідачем за основним зобов`язаннням, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що з урахуванням пояснень позивача, сплата відповідних коштів не є визнанням факту наявності заборгованості, а здійснена лише  для усунення можливих суперечностей з цього питання після отримання ним висновку судової експертизи про можливий залишок несплачених кредитних коштів.
Колегією суддів не приймаються посилання апелянта на статистичні фінансові звіти ТОВ «Тіса» за 2012 - 2018 роки, надані Головним управлінням статистики в Одеській області, оскільки вказані дані не містять відомостей щодо кредиторів та підстав виникнення відповідних зобов`язань.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в матеріалах справи наявні належним чином завірені копії іпотечних договорів, у зв`язку з чим доводи в частині неможливості дослідження повного тексту вказаних договорів судовою колегією до уваги не приймаються.
Інші доводи скаржника, зокрема щодо наявності на Додатковій угоді №3 до Кредитного договору печатки іншого підприємства, судовою колегією не приймаються до уваги з огляду на те, що вони не стосуються предмету спору, а відповідачем не надано доказів визнання з цих підстав додаткової угоди недійсної.
З огляду на вищевикладене, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що в даному випадку припинилось основне зобов`язання за кредитним договором №1002/251/24 від 11.09.2012, у зв`язку з чим договори іпотеки від 11.09.2012, укладені між ПАТ "ЧБРР" та ТОВ "Тіса", які зареєстровані в реєстрі за №2177 та за №2175 є припиненими на підставі ст.ст.  3,  17 Закону України «Про іпотеку».
Судовою колегією Південно-західного апеляційного господарського суду не приймаються до уваги доводи апелянта стосовно необхідності закриття провадження у даній справі, у зв`язку з тим, що предметом спору у справі №916/436/18 уже були ті ж самі кредитний та іпотечні договори, оскільки у постанові Верховного Суду від 29.01.2019 по справі №916/436/18 зазначено, що позивач не позбавлений права звернутися до господарського суду за захистом свого порушеного права з іншим предметом позову, при цьому вірно обравши спосіб захисту, та із підтвердженням належними та допустимими доказами виконання основного зобов`язання, як підставу для припинення обтяження нерухомого майна іпотекою.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі. 
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.
Судова колегія зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою (рішення у справах "Серявін  та інші проти України", "Руїз Торіха проти Іспанії"), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі „Трофимчук проти України").
Судова колегія зазначає, що місцевим господарським судом у ході розгляду справи було досліджено всі обставини справи, перевірено їх наявними у ній доказами, та надано їм відповідну правову оцінку. Інші аргументи сторін, які не впливають на суть прийнятого рішення, не потребують детальної відповіді з огляду на прийняте судом рішення у справі.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення ухвалене з дотриманням норм та процесуального права, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
За таких обставин, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" в особі Матвієнка Андрія Анатолійовича - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ЧБРР" на рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2019 по справі №916/2164/18 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2019 по справі №916/2164/18 залишається без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.          
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" в особі Матвієнка Андрія Анатолійовича - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ЧБРР" на рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2019 по справі №916/2164/18 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2019 по справі №916/2164/18 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбаченими ст.ст. 287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 14.02.2020 року.

Головуючий                                                             Н.М. Принцевська

         Судді:                                                                   Г.І. Діброва

                                                                                       А.І. Ярош