ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/1839/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Лавриненко Л.В., Філінюка І.Г. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Агроса”
на рішення Господарського суду Одеської області від 25.10.2019  
по справі №916/1839/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Агроса”
до Сільськогосподарського виробничого кооперативу “Криничне”
про стягнення 76105,87 грн.

ВСТАНОВИВ

У липні 2019 р. Товариство з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Агроса” (далі – ТОВ “Торговий дім “Агроса”) звернулося до Господарського суду Одеської  області із позовом Сільськогосподарського виробничого кооперативу “Криничне” (далі – СВК “Криничне”) в якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 76105,87 грн. 
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором постачання № 21/24 від 26.06.2017 р. В частині повної та своєчасної оплати за поставлений та отриманий товар. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.10.2019 у задоволенні позову відмовлено повністю. 
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції пославшись на умови договору постачання № 21/24 від 26 червня 2017 р., укладеного між СВК “Криничне”, як покупцем, та ТОВ “Аллехтон-Україна?, як постачальником, зазначив, що сторонами у п.9.2. погоджено, що жодна із сторін не має права передавати свої права за договором третій стороні без письмово згоди іншої сторони. Отже, передача прав ТОВ “Аллехтон-Україна? як постачальника за вказаним правочином є можливою лише за згоди іншої сторони, тобто покупця - СВК “Криничне”. Однак, доказів такої згоди з боку СВК “Криничне” до матеріалів справи не надано, тим самим, на переконання суду першої інстанції, у даному випадку при укладенні між ТОВ “Аллехтон-Україна? і ТОВ “Триглав Логістік” договору про відступлення права вимоги № 01111 від 01.11.2018 р. його сторонами порушені положення ч. 1 ст. 516 ЦК України в частині порядку заміни кредитора у зобов`язанні.
Відтак, судом першої інстанції визнано недоведеними доводи позивача про набуття ТОВ “Триглав Логістік”, як кредитором на підставі договору про відступлення права вимоги № 01111 від 01.11.2018 р., права вимоги до відповідача за договором постачання № 21/24 від 26 червня 2017 р. В свою чергу відступлення ТОВ “Триглав Логістік” позивачу згідно договору від 26.04.2019 р. № 26041 будь-яких прав за договором поставки товару № 21/24 від 26 червня 2017 р. є, на думку суду першої інстанції, необґрунтованим, оскільки позивачем не доведено обсяг прав первісного кредитора - ТОВ “Триглав Логістік”, що існували на момент переходу цих прав.
Як наголошено місцевим господарським судом, здійснення відповідачем сплати на користь ТОВ “Торговий дім “Агроса” грошових коштів, не свідчать про обґрунтованість позовних вимог, адже за приписами ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, і у цьому разі належним виконанням буде виконання боржником свого обов`язку саме первісному кредиторові.
Місцевим господарським судом також відзначено, що у відповідності до наданого відповідачем платіжного доручення про сплату заборгованості, в графі призначення платежу вказано: “мінеральні добрива згідно рах. № 39 від 11.07.2017р. ПДВ-46933,33грн.”, що вказує на те, що відповідачем була сплачена сума основної заборгованості, яка виникла у зв`язку з невиконанням зобов`язань з оплати поставленого товару за договором поставки № 21/24 від 26.06.2017 р. При цьому зарахування позивачем перерахованої з боку відповідача суми в розмірі 281600,00 грн. в якості сплати інфляційного збільшення боргу, 3% річних та частини вимог щодо основного боргу згідно з ст. 534 ЦК України, судом першої інстанціх визнано безпідставним. Так, у випадку визнання судом належним виконання відповідачем свого зобов`язання з оплати боргу, зарахування позивачем сплаченої суми в розмірі 281600,00 грн. в якості оплати інфляційного збільшення боргу та 3% річних на підставі ст. 534 ЦК України не може вважатись належним, оскільки при застосуванні норм стосовно черговості погашення вимог за грошовим зобов`язанням у разі недостатності суми проведеного платежу (ст. 534 ЦК) слід виходити з того, що під процентами, які погашаються раніше основної суми боргу, розуміють проценти за користування чужими грошовими коштами, що підлягають сплаті за грошовим зобов`язанням, зокрема проценти за користування сумою позики, кредиту тощо (ст. 536 ЦК України). Проценти та інфляційні втрати, передбачені ст. 625 ЦК за порушення грошового зобов`язання, погашаються після суми основного боргу.
Суд першої інстанції зазначив, що за змістом договору відступлення права вимоги від 26.04.2019 р. ТОВ “Триглав Логістік” (у разі набуття ним прав кредитора) могло відступити право вимагати від боржника належного виконання зобов`язань за договором поставки № 21/24 від 26 червня 2017 р. в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора за договором про відступлення права вимоги № 01111 від 01.11.2018 р., сума яких згідно п. 4.1 останнього становила 281600,00 грн. Тобто позивач міг набути виключно право вимагати від боржника належного виконання зобов`язань за договором постачання № 21/24 від 26 червня 2016 р. в сумі 281600,00 грн., а не 304050,00 грн., як вказано в п. 4.1 договору від 26.04.2019 р. № 26041. Відтак, на переконання місцевого господарського суду, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати основного боргу в сумі 76105,87 грн. є необґрунтованими. 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ТОВ “Торговий дім “Агроса” звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 25 жовтня 2019 року по справі № 916/1839/19 та ухвалити по справі нове про задоволення позову, стягнути з відповідача на користь ТОВ “Торговий дім “Агроса” заборгованість за договором поставки № 21/24 від 26.06.2017 р. у сумі 76 105,87 грн. та судові витрати. 
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване висновки суду пршої інстанції є помилковими, зробленими з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з наступним. 
Так апелянт зазначає, що Дійсно, п. 9.2. договору постачання № 21/24 від 26.06.2017 р., укладеного між ТОВ «Аллехтон-Україна» та СВК «Криничне», передбачає, що жодна із сторін не має права передавати свої права за договором третій стороні без письмової згоди іншої сторони. Разом з тим, ані форми такої згоди (окрім посилання та те, що вона має бути подана письмово), ані порядку її одержання, ані строків її одержання, ані наслідків її відсутності умовами укладеного між сторонами договору постачання не передбачено. Більше того, правові наслідки укладення правочину щодо відступлення права вимоги без згоди боржника, якщо подання такої згоди передбачено договором, у законодавстві також не передбачено.
Посилаючись на приписи ст. 241 ЦК України апелянт зазначає, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. При розгляді даної справи, як стверджує апелянт, відповідач двічі подавав до суду процесуальні документи (відзив), у яких висловлював свою позицію по справі. У даних документах відповідач визнавав ТОВ «Торговий дім «АгроСА» належним позивачем у справі та, відтак, належним кредитором по відношенню до вимог, які випливають з договору постачання № 21/24 від 26.06.2017 р. Більше того, як встановлено судом та вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, відповідач в ході розгляду сплатив в рахунок виконання зобов`язань за вказаним договором постачання грошові кошти саме на користь ТОВ «Торговий дім «АгроСА». Тим самим, як вважає скаржник, відповідач вчинив юридично значимі дії, які свідчать про визнання ним законності відступлення прав вимоги за договором постачання й своїми діями схвалив таке відступлення.
За твердженням апелянта, чинним законодавством не встановлено нікчемності правочину щодо відступлення права вимоги у випадку відсутності згоди боржника, недійсним договори відступлення права вимоги, укладені між ТОВ «Аллехтон-Україна» та ТОВ «Триглав Логістікс» та між ТОВ «Триглав Логістікс» та TOB «Торговий дім «АгроСА» не визнавалися, боржник не оскаржував їх у судовому порядку, вчинив юридично значимі дії, які свідчать про схвалення ним правочину. Отже, висновки господарського суду про недоведеність виникнення у позивача прав вимоги за договором постачання є помилковими.
Помилковим, як вважає апелянт, є висновок місцевого господарського суду про те, що вказавши у графі призначення платежу «мінеральні добрива згідно рах. № 39 від 11.07.2017 р.», відповідач сам визначив, цим платіж погашає виключно вимоги за основним договором, оскільки у даному випадку закон не надає боржнику права обирати, на задоволення яких саме вимог спрямований проведений платіж (якщо інше не передбачено укладеним між сторонами договором або законом). Інформація, зазначена в графі «призначення платіжу» може мати значення виключно у випадку наявності у боржника кількох окремих, самостійних зобов`язань перед кредитором. Таким чином, зазначення у графі «призначення платіжу» платіжного доручення про оплату мінеральних добрив не свідчить про обгрунтованість висновків місцевого господарського суду, що відповідач у повному обсязі задовольнив вимоги позивача про сплату основного боргу.
Не погоджується апелянт й з висновками місцевого господарського суду про те, що за правилами ст. 534 ЦК України під процентами, які погашаються раніше основної суми боргу, розуміють проценти за користування сумою позики, кредиту тощо (ст. 536 ЦК України); проценти та інфляційні втрати, передбачені ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання, погашаються після суми основного боргу. Так, ст. 534 ЦК України (як і ст. 536 ЦК України) розташовані у главі 48 «Виконання зобов`язання», а тому її положення підлягають застосуванню до усіх без винятку випадків користування боржником чужими грошовими коштами (а не виключно до позики та кредиту). Тлумачення положень ст. 534 ЦК України дозволяє дійти до висновку, що вимоги щодо сплати основного боргу задовольняються в останню чергу (якщо інше не передбачено договором або законом). Відтак, на думку апелянта, положення п. 2 ст. 534 ЦК України, якими передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі, проценти та неустойка погашаються раніше за основну суму боргу, підлягають застосуванню й до відсотків та інфляційних витрат (ст. 625 ЦК України). Отже, висновок суду першої інстанції про те, що вимоги ТОВ «ТД «АгроСА» про стягнення інфляційних витрат та процентів підлягають стягненню після погашення суми основного боргу, є помилковим.
Також, помилковим, на переконання апелянта, є висновок місцевого господарського суду про те, що на підставі договорів про відступлення права вимоги могло перейти право вимоги у сумі, що не перевищує 281 600,00 грн, оскільки саме така сума прав вимоги вказана у п. 4.1. договору про відступлення права вимоги, укладеного між ТОВ «Аллехтон-Україна» та ТОВ «Триглав Логістікс». Так, згідно з п. 1.2. договору про відступлення прав вимоги № 01111 від 01.11.2018 p., (а також й п. 1.2. договору про відступлення прав вимоги № 26041 від 26.04.2019 p.) до нового кредитора перейшли права вимоги від СВК «Криничне» виконання його обов`язків за договором поставки № 21/24 від 26.06.2017 р. в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора, включаючи сплату суми основного боргу, штрафних санкцій, інфляційних витрат, трьох відсотків річних. Пункт 4.1., на який послався суд першої інстанції як на підставу для відмову у позові, розташований у розділі 4 «Ціна Договору та порядок розрахунків» договору про відступлення права вимоги і встановлює не загальну суму, право на стягнення якої одержав новий кредитор, а ціну договору про відступлення права вимоги (ст. 632 ЦК України). 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі №916/1839/19 та визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
15.01.2020 Південно-західним апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В своїх запереченнях позивач відзначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з повним дотриманням норм матеріального та процесуального права, а наведені апелянтом спростовуються наявними матеріалами справи. Так, за твердженням відповідача, сторонами у договорі постачання № 21/24 від 26 червня 2017 р., зокрема, п.9.2. погоджено, що жодна із сторін не має права передавати свої права за договором третій стороні без письмово згоди іншої сторони. Проте, за твердженням відповідача, він не надавав письмової згоди на схвалення укладеного між ТОВ “Аллехтон-Україна? і ТОВ “Триглав Логістік” договору про відступлення права вимоги №01111 від 01.11.2018. Наведене, як вважає відповідач, свідчить про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог. 
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Як вбачається з долучених до матеріалів справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, копію ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2019 про відкриття провадження у справи отримано позивачем – 03.01.2020, відповідачем – 27.12.2019.
В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.
Як вбачається з матеріалів справи, 26 червня 2017 року між ТОВ “Аллехтон-Україна?? (постачальник) та СВК “Криничне? (покупець) укладено договір постачання №21/24, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар згідно рахунків, які є невід`ємного частиною даного договору, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах цього договору.
Відповідно до п. 2.1 договору постачання найменування, асортимент, одиниця виміру, кількість товару, вид пакування зазначається у рахунках, які є невід`ємного частиною даного договору.
За умовами п. 3.1 договору постачання постачальник здійснює поставку покупцю товару (частини), зазначеного у рахунку, вільного від будь-яких прав та вимог третіх осіб протягом 2017 року на умовах поставки визначених у рахунках, згідно ІНКОТЕРМС редакції 2010 року (Офіційних правил тлумачення торгівельних термінів Міжнародної Торгової Палати).
В п. 3.4 договору постачання сторони погодили, що строк (термін) поставки товару зазначається у рахунках до даного договору, які є невід`ємною частиною даного договору. У випадку відвантаження автомобільним транспортом у разі затримки подачі автотранспорту покупця, термін поставки автоматично відсувається на час затримки. Постачальник не несе відповідальність за затримку відвантаження товару заводом – виробником.
За умовами п. 3.9 договору постачання датою поставки товару вважається: у випадку відвантаження залізничним транспортом - дата штемпельної відмітки на залізничній накладній при здачі товару перевізнику; у випадку передачі товару на складі заводу-виробника або постачальника - дата оформлення видаткової накладної.
В п. 3.10 договору постачання передбачено, що постачальник зобов`язаний передати покупцеві такі документи: видаткові накладні, підписані та скріплені печаткою постачальника; рахунок-фактура.
Відповідно до п. 3.15 договору постачання приймання товару здійснюється покупцем: по якості - у відповідності з документами, що підтверджують якість товару та відповідно до “Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю”, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 р. № 11-7, із змінами та доповненнями; по кількості - у відповідності з товаросупроводжувальними документами та відповідно до “Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю”, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 р. № 11-6, із змінами та доповненнями. Претензії по якості та кількості поставленого товару можуть бути пред`явлені покупцем постачальнику протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту передання товару покупцеві.
Згідно п. 3.16 договору постачання покупець протягом одного робочого дня з моменту отримання видаткових накладних від постачальника підписує їх, скріплює печаткою та один примірник видаткової накладної разом з дорученням негайно надсилає постачальнику рекомендованим або цінним листом, або передає під розписку.
За умовами п.п. 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5 договору постачання ціна за одиницю товару, що постачається за цим договором, встановлюється в національній валюті України в гривнях та узгоджується сторонами в рахунках по кожній партії окремо. Загальна сума договору складається із суми всіх рахунків. Розрахунок за товар здійснюється як шляхом часткової передоплати, так і з відстрочкою платежу. Умови розрахунку за кожну партію товару вказуються у рахунку-фактурі та завіряються підписом та печаткою покупця. Оплата за товар має бути здійснена протягом трьох робочих днів з моменту, вказаному у рахунку-фактури. Вид розрахунків: безготівковий. Днем оплати товару вважається день зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.
Пунктом 5.1 договору постачання сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до моменту його остаточного виконання, але в будь-якому випадку до 31 грудня 2017 р.
Умовами п. 8.1 договору постачання визначено, що усі спори між сторонами, які не були вирішенні шляхом переговорів, розглядаються в судовому порядку, відповідно до чинного законодавства України.
В п. 9.1, 9.2 договору постачання передбачено, що умови договору можуть бути змінені за взаємною згодою сторін з обов`язковим складанням письмового документа. Жодна із сторін не має права передавати свої права за договором третій стороні без письмової згоди іншої сторони.
На виконання умов договору поставки ТОВ “Аллехтон-Україна? у період з 27.07.2017 року та 04.08.2017 року було поставлено, а СВК “Криничне? отримано товар на загальну суму 931600,00 грн. (з т.ч. ПДВ), що підтверджується: 
- видатковою накладною від 27.07.2017 р. № РН-0000083, відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 116450,00 грн. (а.с. 13); 
- видатковою накладною від 27.07.2017 р. № РН-0000084, відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 116450,00 грн. (а.с. 15); 
- видатковою накладною від 27.07.2017 р. № РН-0000085, відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 116450,00 грн. (а.с. 17); 
- видатковою накладною від 27.07.2017 р. № РН-0000086, відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 116450,00 грн. (а.с. 19); 
- видатковою накладною від 04.08.2017 р. № РН-0000090, відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 116450,00 грн. (а.с. 21); 
- видатковою накладною від 04.08.2017 р. № РН-0000091, відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 116450,00 грн. (а.с. 23); 
- видатковою накладною від 04.08.2017 р. № РН-0000092, відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 116450,00 грн. (а.с. 25); 
- видатковою накладною від 04.08.2017 р. № РН-0000093, відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 116450,00 грн. (а.с. 27).
Відповідачем здійснено на користь постачальника – ТОВ “Аллехтон-Україна? наступні оплати: 
-           17.07.2017 р. в розмірі 200000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1706 від 17.07.2017 р.; 
-           31.07.2017 р. в розмірі 100000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1775 від 31.07.2017 р.;
-           02.08.2017 р. в розмірі 50000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1786 від 02.08.2017 р.; 
-           04.08.2017 р. в розмірі 100000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1791 від 04.08.2017 р.;
-           04.08.2017 р. в розмірі 50000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1792 від 04.08.2017 р.;
-           07.08.2017 р. в розмірі 150000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1817 від 07.08.2017 р.
Загальна сума сплачених грошових коштів згідно вказаних вище платіжних доручень становить 650000,00 грн. Несплаченою залишилась вартість поставленого товару в сумі 281600,00 грн.  
Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, позивач в обґрунтування набуття ним прав і обов`язків за договором постачання №21/24, послався на укладений між ТОВ “Триглав Логістік” (первісний кредитор) та ТОВ “Торговий дім “Агроса” (новий кредитор) договір про відступлення права вимоги № 26041 від 26.04.2019 р. 
Так, з матеріалів справи вбачається, що 01 листопада 2018 р. між ТОВ “Аллехтон-Україна? (первісний кредитор) та ТОВ “Триглав Логістік” (новий кредитор)  укладено договір про відступлення права вимоги №01111, відповідно до п. 1.1 якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор приймає на себе вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором поставки №21/24 від 26 червня 2017 р. (далі - основний договір), укладеним між первісним кредитором та Сільськогосподарським виробничим кооперативом “Криничне” (далі - боржник).
Пунктом 1.2 договору про відступлення права вимоги №01111 встановлено, що за цим договором новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати з боржника за договором поставки № 21/24 від 26 червня 2017 р. в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора, сплатити суму основного боргу, штрафних санкцій, інфляційних витрат, трьох відсотків річних.
Згідно п. 1.3 договору про відступлення права вимоги №01111 право вимоги первісного кредитора до боржника основного боргу, штрафних санкцій, інфляційних витрат, трьох відсотків річних за основним договором підтверджується наступними документами: договір постачання № 21/24 від 26 червня 2017 року; рахунок фактура № СФ-0000039 від 11 липня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000083 від 27 липня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000084 від 27 липня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000085 від 27 липня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000086 від 27 липня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000090 від 4 серпня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000091 від 4 серпня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000092 від 4 серпня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000093 від 4 серпня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 83 від 27 липня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 84 від 27 липня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 85 від 27 липня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 86 від 27 липня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 90 від 4 серпня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 91 від 4 серпня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 92 від 4 серпня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 93 від 4 серпня 2017 року; які передаються первісним кредитором новому кредитору в момент підписання сторонами договору.
Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 договору про відступлення права вимоги №01111 сума відступлених прав вимоги становить 281600 грн. разом з ПДВ. Вартість відступлення права вимоги за цим договором дорівнює сумам, сплати боржником новому кредиторові на виконання умов основного договору після переходу до нового кредитора права вимоги за ним.
26 квітня 2019 р. між ТОВ “Триглав Логістік” (первісний кредитор) та ТОВ “Торговий дім “Агроса” (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № 26041, відповідно до п. 1.1 якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором постачання № 21/24 від 26 червня 2017 р. (далі - основний договір), укладеним між Сільськогосподарським виробничим кооперативом “Криничне” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Аллехтон-Україна?.
Пунктом 1.2 договору про відступлення права вимоги № 26041 встановлено, що за цим договором новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від Сільськогосподарського виробничого кооперативу “Криничне” (далі – боржник) за договором поставки № 21/24 від 26 червня 2017 р. в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора за договором про відступлення права вимоги № 01111 від 01.11.2018 р., сплатити суму основного боргу, штрафних санкцій, інфляційних витрат, трьох відсотків річних.
Згідно п. 1.3 договору про відступлення права вимоги № 26041 право вимоги первісного кредитора до боржника основного боргу, штрафних санкцій, інфляційних витрат, трьох відсотків річних за основним договором підтверджується наступними документами: договір відступлення права вимоги № 01111 від 01.11.2018 р.; договір постачання № 21/24 від 26 червня 2017 року; рахунок фактура № СФ-0000039 від 11 липня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000083 від 27 липня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000084 від 27 липня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000085 від 27 липня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000086 від 27 липня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000090 від 4 серпня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000091 від 4 серпня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000092 від 4 серпня 2017 року; видаткова накладна № РН-0000093 від 4 серпня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 83 від 27 липня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 84 від 27 липня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 85 від 27 липня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 86 від 27 липня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 90 від 4 серпня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 91 від 4 серпня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 92 від 4 серпня 2017 року; товарно-транспортна накладна № 93 від 4 серпня 2017 року; які передаються первісним кредитором новому кредитору в момент підписання сторонами договору.
Умовами п.п. 2.1, 2.2 договору про відступлення права вимоги № 26041 передбачено, що підписанням цього договору сторони підтверджують передачу первісним кредитором новому кредитору оригіналів документів, зазначених ви. 1.3 договору. Одночасно з підписанням цього договору первісний кредитор передає новому кредитору повідомлення до боржника про часткове відступлення права вимоги за зобов`язанням. Обов`язок направлення повідомлення боржнику покладається на нового кредитора.
Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 договору про відступлення права вимоги № 26041 сума відступлених прав вимоги становить 304050 грн. разом з ПДВ. Вартість відступлення права вимоги за цим договором дорівнює сумам, сплаченим боржником новому кредиторові на виконання умов основного договору після переходу до нового кредитора права вимоги за ним.
За умовами п. 5.1 договору про відступлення права вимоги № 26041 цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.
За твердженням позивача, про відступлення права вимоги за договором про відступлення права вимоги №26041, відповідач був належним чином повідомлений, про що свідчать опис вкладення у цінний лист від 08.05.2019 р. та накладна № 6501212650707 від 08.05.2019 р., копії яких наявні в матеріалах справи (а.с. 38).
За твердженнями позивача, погашення заборгованості на користь нового кредитора відповідачем не було здійснено, що стало підставою для звернення із даним позовом до суду.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачем 04.09.2019 р. було сплачено на користь позивача грошові кошти в розмірі 281600,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3306 від 04.09.2019 р.
З огляду на вказану оплату позивачем було зменшено розмір позовних вимог до 76105,87 грн., про що 20.09.2019 р. була подана відповідна заява, в обґрунтування якої позивач зазначив, що сплаченою відповідачем після відкриття провадження у справі сумою в розмірі 281600,00 грн. він задовольнив позовні вимоги про стягнення пені, інфляційного збільшення боргу, 3% річних та частини вимог щодо основного боргу, а тому несплаченою залишається заборгованість зі сплати основного боргу в сумі 76105,87 грн.  
Відтак, позивач, вважаючи себе замість ТОВ “Аллехтон-Україна? новим кредитором відповідача, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за вищевказаним договором поставки на загальну суму 76105,87 грн.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмовив у їх задоволенні у повному обсязі. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Відповідно до    ст. 174 ГК України    договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).
Приписами ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Згідно з ст.ст. 530, 610 - 612 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
У відповідності до ч. 1, 6 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення    Цивільного кодексу України    про договір купівлі-продажу.
За приписами ч. 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень    ст. 530 цього Кодексу.
Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.
Так наявними матеріалами справи підтверджується, та не заперечується сторонами, що ТОВ “Аллехтон-Україна? у період з 27.07.2017 року та 04.08.2017 року було поставлено, а СВК “Криничне? отримано товар на загальну суму 931600,00 грн, а СВК “Криничне? було сплачено на користь ТОВ “Аллехтон-Україна? 650000,00 грн. 
Відтак, несплаченою відповідачем залишилася заборгованість у розмірі 281600 грн.
Правовідносини із заміни сторони у зобов`язанні, зокрема відступлення права вимоги (заміна первісного кредитора новим кредитором) регулюються ст.ст. 512 -517 ЦК України.
Згідно ст.ст. 512, 513 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Статтею 514 ЦК України визначено обсяг прав, що переходять до нового кредитора у зобов`язанні, а саме: до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, чинним законодавством передбачено право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. 
У відповідності зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У наведеній нормі закріплена презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Презумпція може бути спростована у двох випадках: якщо правочини за своїм змістом, формою чи іншими елементами в імперативній формі визнаються недійсними законом з моменту їх вчинення (нікчемні правочини) або недійсність яких встановлюється судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорювані правочини).
Так, відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні, якщо обов`язковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання недійсним на підставі частини 1 статті 203 ЦК України договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам статтей 512, 514, 516 ЦК України (Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 №910/6098/14 (3-43гс15), постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.03.2018 №904/9674/16, від 25.04.2019 у справі №912/1135/18).
Так, наявні матеріали справи не містять, а сторонами не надано доказів на підтвердження визнання недійним укладеного 26 квітня 2019 р. між ТОВ “Триглав Логістік” та ТОВ “Торговий дім “Агроса” договору про відступлення права вимоги №26041. Також відсутній докази й на підтвердження оспорення відповідачем названого правочину. 
Судова колегія також відзначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, позивач не висловлював жодних заперечень з приводу заміни кредитора за договором про відступлення права вимоги №26041.
До того ж, як свідчать наявні матеріали справи, після порушення справи судом першої інстанції, відповідачем було сплачено саме на користь позивача, а не первісного кредитора, заборгованість у розмірі 281600 грн у відповідності до платіжного доручення №3306 від 04.09.2019 (а.с. 96). 
З огляду на що, судова колегія вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про невиникнення у ТОВ “Торговий дім “Агроса” прав, а у відповідача зобов`язань за договором про відступлення права вимоги.
Судова колегія відзначає, що за умовами договору про відступлення права вимоги № 26041, до ТОВ “Торговий дім “Агроса” перейшло права вимоги за договором поставки № 21/24 від 26 червня 2017 р. в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора за договором про відступлення права вимоги №01111 від 01.11.2018 р., у тому числі сплатити суму основного боргу, штрафних санкцій, інфляційних витрат, трьох відсотків річних.
Означене спростовує висновок місцевого господарського суду, що позивач міг набути виключно право вимагати від боржника належного виконання зобов`язань за договором постачання №21/24 від 26 червня 2016 р. в сумі 281600,00 грн.
Відтак, ТОВ “Торговий дім “Агроса” має право вимагати від відповідача сплати як основного боргу, так й штрафних санкцій, інфляційних витрат, трьох відсотків річних. 
Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 281600 грн основного боргу, 57781,87 грн інфляційних втрат та 18324 грн три відсотки річних. 
Згодом, позивач надав до суду першої інстанції заяву про зменшення розміру позовних вимог в якій просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором поставки у сумі 76105,87 грн. В обґрунтування даної заяви позивач пославшись на приписи ст. 534 ЦК України зазначив, що після відкриття провадження у справі, відповідачем було сплачено на його користь грошові кошти у сумі 281600 грн, які спрямовані позивачем на задоволення вимог про стягнення пені, інфляційного збільшення боргу, трьох відсотків річних та частини вимог щодо стягнення основного боргу. 
Колегія суддів вважає помилковим таке зарахування позивачем отриманих від відповідача грошових коштів з наступних підстав. 
Статтею 534 ЦК України визначено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Частиною першою статті 1089 Цивільного кодексу України визначено, що за платіжним дорученням банк зобов`язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувач) у цьому чи іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором. 
Загальні засади функціонування платіжних систем  і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначаються Законом України "Про платіжні системи  та переказ коштів в Україні".
Пунктом 32.3 ст. 32 Закону  України "Про платіжні системи  та переказ коштів в Україні" передбачено, що банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених  пунктом 22.6  статті 22 цього Закону.
Загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків встановлені Інструкцією  про безготівкові розрахунки в Україні  в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного Банку України №22 від 21.01.2004 року (далі - Інструкція).
Згідно з п.1.3 Інструкції, вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними.
У відповідності до п.22.1 ст. 22 Закону  України "Про платіжні системи  та переказ коштів в Україні", ініціювання переказу здійснюється за таким видом розрахункового  документу, як платіжне доручення.
Згідно  з п.1.30 ст.  1 Закону  України "Про платіжні системи  та переказ коштів в Україні" та п. 1.4 Інструкції, платіжним дорученням є розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.
Відповідно до положень пунктів 3.1 та п.3.7 Інструкції, платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в  додатку 3  до Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в  додатку 9  до Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.
 Реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу.
У пункті 2.9 Інструкції зазначено, що банк не має права робити виправлення в розрахунковому документі клієнта, за винятком випадків, обумовлених пунктом 2.26 цієї глави та іншими нормативно-правовими актами Національного банку.
Платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі  (п.2.29 Інструкції).
З правового  аналізу вказаних приписів чинного законодавства слідує, що  заповнення реквізиту призначення платежу платіжного доручення  належить виключно платнику.
Тобто, платник може змінити реквізит «призначення платежу» до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення; відповідно, отримувач коштів, в свою чергу, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.
Спрямування коштів на погашення інших заборгованостей, ніж ті, що визначені в призначенні платежу може мати місце лише у випадку відсутності чіткого зазначення призначення платежу.           
У даному випадку відповідач у платіжному дорученні чітко визначив призначення платежу, надав повну інформацію про платіж (спрямування коштів), зазначивши в рахунок чого мають бути спрямовані сплачені ним кошти, а саме «мінеральні добрива згідно рах. № 39 від 11.07.2017 р. ПДВ-46933,33грн».
При цьому жодних доказів щодо помилковості перерахування вказаної суми грошових коштів чи доказів відкликання відповідачем цього платіжного доручення для зміни призначення платежу матеріали справи не містять.
Проте, позивачем на власний розсуд здійснено розподіл отриманих від відповідача коштів, без врахування зазначеного платником призначення платежу.
Між тим, процесуальна позиція висловлена позивачем, зокрема з приводу черговості зарахування отриманих від відповідача грошових коштів, не є наслідком відмови у задоволенні позовних вимог, зокрема щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, якщо така матеріально-правова вимога є обґрунтованою. 
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що сплачені відповідачем на користь позивача грошові кошти у розмірі 281600 грн згідно з платіжним дорученням №3306 від 04.09.2019 мають бути зараховані в якості погашення основної заборгованості за договором постачання від 21/24 від 26.06.2017.
Щодо заявлених до стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який  прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З огляду на порушення відповідачем встановлених договором постачання строків оплати за отриманий товар, позивачем нараховано та заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 57781,87 грн та три проценти річних у розмірі 18324 грн. 
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок, колегія суддів встановила, що він є вірним та арифметично правильним.
Відтак, колегія суддів вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
За приписами ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
З урахуванням вищевикладеного судова колегія дійшла вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення скасуванню із прийняттям нового рішення у справі, про задоволення позову. 
Відповідно до пунктів “б”, “в” ч. 4 ст. 282 ГПК України         постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,  колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити. 
Рішення Господарського суду Одеської області від 25.10.2019 у справі №916/1839/19 скасувати. 
Позов задовольнити.
Стягнути з Сільськогосподарського виробничого кооперативу “Криничне” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Агроса” інфляційні втрати у розмірі 57781,87 грн та три проценти річних у розмірі 18324 грн.
Стягнути з Сільськогосподарського виробничого кооперативу “Криничне” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Агроса” 1921 грн судового збору за подання позовної заяви.
Стягнути з Сільськогосподарського виробничого кооперативу “Криничне” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Агроса” 2881,50 грн судового збору за подання апеляційної скарги. 
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів. 
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Датою ухвалення та складання повного тексту постанови є 18.02.2020.

Головуючий суддя                                                             Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                Лавриненко Л.В.

Суддя                                                                                Філінюк І.Г.