Ухвала

Іменем України
17 лютого 2020 року
м. Київ
Провадження № 51-3651 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів:                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року щодо останнього, 
встановив:
За вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 червня 2019 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нововолинськ Волинської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 11 грудня 2014 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, 
засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк призначеного ОСОБА_5 покарання зараховано строк попереднього ув`язнення.
Вироком вирішено питання речових доказів у провадженні. 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
Відповідно до змісту оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, 12 квітня 2019 року близько 15.30 год, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, розбивши вікно, проник в житловий будинок  АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав належні ОСОБА_6 гроші в сумі 1000 гривень. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи вимоги скарги захисник вказує, що суд апеляційної інстанції під час перевірки правильності призначеного судом першої інстанції засудженому ОСОБА_7 покарання, не врахував всіх даних про його особу, зокрема, стан здоров`я засудженого та безпідставно залишив апеляційну скаргу останнього без задоволення.
Зазначає, що у порушення вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції, на його думку, вийшов за межі апеляційної скарги, оскільки розглянув питання щодо можливості застосування ст. 69 КК України, яке в апеляційній скарзі не ставилось. 
Вважає, що всупереч вимогам ст. 419 КПК України, ухвала апеляційного суду не містить відповідей на всі доводи апеляційної скарги засудженого про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого засудженим ОСОБА_5 злочину.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучену до неї копію судового рішення, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 3 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи захисника у скарзі про невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є безпідставними.
З огляду на положення статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як убачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд, спростовуючи доводи, наведені засудженим в апеляційній скарзі, які за своїм змістом є аналогічні доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції при призначенні засудженому покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до класифікації злочинів, відноситься до тяжкого, врахував дані про особу засудженого, який є особою пенсійного віку, має сім`ю та хвору дружину, однак раніше неодноразово судимий за корисливі злочини. Судом визнано та взято до уваги обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю злочину. При цьому не визнано обставиною, яка пом`якшує покарання - вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин. Та не визнано обставиною, яка обтяжує покарання - рецидив злочинів.
З таким висновком апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції та вважає, що призначене судом першої інстанції засудженому ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі є обґрунтованим і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів та відповідає принципам законності, індивідуалізації, співмірності та справедливості призначеного покарання, з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши доводи апеляційної скарги засудженого щодо необхідності, на його думку, призначення йому менш суворого покарання, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, прийняв правильне рішення про безпідставність вимог засудженого та обґрунтовано визнав їх такими, що задоволенню не підлягають. 
Одночасно, апеляційний суд розглянув можливість застосування положень ст. 69 КК України та з урахуванням даних про особу винного, умотивувавши своє рішення, не знайшов підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено ч. 3 ст. 185 КК України.
Колегія суддів вважає, що навіть, якщо в апеляційній скарзі засудженого не ставилось питання щодо можливості застосування положень ст. 69 КК України при призначенні засудженому покарання, однак суд апеляційної інстанції розглянув його, то в даному випадку твердження захисника щодо порушень ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції є неспроможними, оскільки вирішення питання щодо можливості призначення більш м`якого покарання не погіршує його становище.
Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Враховуючи зазначене, постановлена за результатами розгляду апеляції засудженого ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Що стосується посилань захисника щодо погіршення стану здоров`я засудженого ОСОБА_5 , то колегія суддів касаційного суду звертає увагу захисника, що Кримінальним кодексом України передбачено можливість звільнення особи від покарання за хворобою, яке вирішується в порядку, визначеному ст. 84 КК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги захисника та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для її задоволення немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                          ОСОБА_3