Постанова
Іменем України
 
29 листопада 2019 року
місто Київ
 
справа № 487/577/15-ц
провадження № 61-2225св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2016 року у складі судді Андрощука В. В. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП.
Позивач на обґрунтування вимог посилався на те, що 25 березня 2014 року сталася ДТП за участю автомобіля Nissan Qashqai, д/н  НОМЕР_1 , під його керуванням та автомобіля ЗАЗ Lanos, д/н:  НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 . У результаті ДТП транспортному засобу позивача спричинені механічні пошкодження. Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2014 року винним у ДТП визнано ОСОБА_2 . У зв`язку з пошкодженням автомобіля і відсутністю у ОСОБА_2 полісу страхування цивільно-правової відповідальності 26 березня 2014 року позивач звертався з повідомленням про настання ДТП до Моторного транспортного страхового бюро України (далі - МТСБУ) та із заявою відповідного зразку про відшкодування шкоди. Відповідно до звіту про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням колісного транспортного засобу, від 07 квітня 2014 року № 23/04/2014 вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача склала 105 647, 89 грн. Розмір втрати товарної вартості склав 9 350, 21 грн. Сума матеріальної шкоди складає 114 998, 10 грн. Згідно з актом виконаних робіт від 16 травня 2014 року вартість фактичних витрат на відновлювальний ремонт склала 97 340, 00 грн. Станом на 26 грудня 2014 року МТСБУ перерахувало на адресу станції технічного обслуговування 50 000, 00 грн. Різниця між регламентною виплатою МТСБУ та фактичними витратами на проведення відновлювального ремонту у розмірі 47 340, 00 грн сплачена позивачем.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач позов частково визнав. Висловив незгоду зі звітом про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням колісного транспортного засобу, від 07 квітня 2014 року № 23/04/2014. Визнав суму завданої матеріальної шкоди транспортному засобу позивача у розмірі 75 524, 58 грн, зазначену у висновку від 30 жовтня 2015 року № 447 судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу, з яких 50 000, 00 грн позивачу сплачено МТСБУ, як страхове відшкодування. Враховуючи викладене, невідшкодована сума завданої матеріальної шкоди ОСОБА_1 внаслідок ДТП складає 25 524, 58 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено, ухвалено про стягнення на його користь з ОСОБА_2 56 690, 21 грн майнової шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції у своїх висновках керувався тим, що позивачем доведено факт заподіяння йому збитків як власнику автомобіля з вини відповідача, а тому є усі підстави для стягнення майнової шкоди у розмірі, визначеному позивачем на підставі акту оцінки, складеного суб`єктом оціночної діяльності, оскільки висновки судового експерта викликають сумніви у їх достовірності.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2016 року змінено, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 27 610, 18 грн.
Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги висновок судового експерта від 30 жовтня 2015 року, вважаючи його таким, що викликає сумніви, однак не обґрунтував, які саме сумніви виникли, та не врахував, що він ґрунтується на висновках, що були раніш зроблені спеціалістом-оцінювачем, але з додатковим проведенням судовим експертом їх аналізу, досконалого дослідження та оцінкою. В основу для визначення розміру майнової шкоди повинно бути покладено висновок судової автотоварознавчої експертизи, з урахуванням обсягу вимог позивача та посилання на перерахування МТСБУ на рахунок СТО 50 000, 00 грн на відшкодування понесених ним витрат, а також витрат, сплачених ОСОБА_1 , за складання звіту про оцінку та витрат за проведення експертизи в межах адміністративного провадження без сплати комісії банку.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 , не погодившись з ухваленим у справі рішенням суду апеляційної інстанції, у грудні 2017 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить його скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтовується неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права й порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що суд безпідставно взяв до уваги висновок від 30 жовтня 2015 року № 447 судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу. Водночас, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки звіту про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням колісного транспортного засобу, від 07 квітня 2014 року № 23/04/2014, який складено відповідно до вимог чинного законодавства щодо проведення такого виду експертиз.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Згідно зі статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV) (далі - ЦПК 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а отже, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 березня 2014 року внаслідок ДТП, що відбулося з вини відповідача ОСОБА_2 , пошкоджено автомобіль марки Nissan Qashqai, д/н  НОМЕР_1 , який належить позивачу ОСОБА_1 .
Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2014 року ОСОБА_2 визнано винним у цій ДТП.
Відповідно до звіту про оцінку вартості (розміру) збитків від 07 квітня 2014 року № 23/04/2014 вартість відновлювального ремонту складає 105 647, 89 грн, втрата товарної вартості - 9 350, 21 грн, а тому майнова шкода за актом оцінки дорівнює 114 998, 10 грн.
За проведення оцінки позивачем сплачено суб`єкту оціночної діяльності 1 200, 00 грн.
На час розгляду справи автомобіль відновлено відповідно до рахунку-фактури СТО на суму 97 340, 00 грн, з яких 50 000, 00 грн перерахована за рахунок МТСБУ, у зв`язку з відсутністю у відповідача поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а 47 340, 00 грн сплачено особисто позивачем.
Водночас, за змістом висновку судової автотоварознавчої експертизи від 30 жовтня 2015 року № 447, проведеної на підставі ухвали суду, встановлені порушення при складанні оцінювачем звіту про оцінку розміру збитків від 07 квітня 2014 року № 23/04/2014, а саме: у звіті не зазначені характер та площа пошкоджених вузлів та агрегатів, внаслідок чого у протоколі огляду визначено 35 пошкоджених вузлів, що підлягають заміні, а в додатку до звіту їх визначено вже як 66 одиниць; оцінювачем безпідставно додатково розраховано ПДВ на середні значення вартості нормо-годин ремонтно-відновлювальних робіт, що призвело для завищення їх розміру на 20 %; у вартість відновлювального ремонту невмотивовано включена вартість робіт у порушення вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а також занижена ринкова вартість автомобіля; окрім цього, необґрунтовано нарахована втрата товарної вартості автомобіля, при наявності у транспортного засобу пошкоджень, які виникли внаслідок іншої, не пов`язаної з зазначеним випадком події.
За результатами проведеного дослідження експертом визначено розмір майнової шкоди у сумі 75 524, 58 грн.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно з підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. 
При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Встановивши, що вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує сплачене МТСБУ грошове відшкодування, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що з ОСОБА_2 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між розміром завданих збитків та сплаченим відшкодуванням.
Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 66 ЦПК України 2004 року висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом.
Відповідач, не погоджуючись із звітом про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням колісного транспортного засобу від 07 квітня 2014 року № 23/04/2014, відповідно до статті 143 ЦПК України 2004 року заявив відповідне клопотання, судом призначено проведення судової експертизи, висновки якої оцінені належним чином судом апеляційної інстанції.
Частиною шостою статті 147 ЦПК України 2004 року визначено, що висновок експерта не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.
Водночас, доводи заявника у касаційній скарзі про те, що суд безпідставно взяв до уваги висновок від 30 жовтня 2015 року № 447 судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу, одночасно не надавши належної оцінки звіту про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням колісного транспортного засобу від 07 квітня 2014 року № 23/04/2014, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідає вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року 
(далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, що здійснена судами попередніх інстанцій та перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко