Постанова
Іменем України
04 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 200/3548/17
провадження № 51-10559км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції – ОСОБА_6 , на  ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року про залишення без задоволення клопотання прокурора щодо поновлення строку на    апеляційне оскарження вироку Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2018 року щодо ОСОБА_7 та про повернення апеляційної скарги.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вищевказаним вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2018 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, і виправдано на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Не погодившись із зазначеним вироком, прокурор ОСОБА_8 08 серпня 2018 року подав на нього апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на його апеляційне оскарження.
Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 24 вересня 2018 року відмовив прокурору ОСОБА_8 в задоволенні його клопотання та повернув апеляційну скаргу останньому.  
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що апеляційний суд не врахував поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження вироку Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2018 року, а тому всупереч положенням КПК України прийняв незаконне рішення про відмову в поновленні строку на апеляційне оскарження зазначеного вироку. Крім того, на думку прокурора, апеляційний суд дійшов передчасного висновку, що прокурор ОСОБА_8 відповідно до вимог ч. 4 ст. 36 КПК України не мав повноважень для подачі апеляційної скарги у    провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 , оскільки зазначений прокурор відповідно до постанови заступника прокурора Запорізької області від 08 грудня 2016 року у цьому кримінальному провадженні був включений до складу групи прокурорів та мав право подавати таку скаргу. 
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Прокурор, висловивши свої доводи, просив задовольнити касаційну скаргу, скасувати постановлену у кримінальному провадженні ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Мотиви Суду:
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та мотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було досліджено під час судового розгляду й оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави для його ухвалення.
Що стосується доводів прокурора про незаконність ухвали апеляційного суду, то суд касаційної інстанції дійшов наступного висновку.
Як убачається з оскаржуваної ухвали апеляційного суду, зазначений суд прийняв рішення про відмову в задоволенні клопотання прокурора  ОСОБА_8 щодо поновлення строку на апеляційне оскарження вироку районного суду.
При цьому, апеляційний суд зазначив, що прокурор  ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу з пропуском строку апеляційного оскарження цього вироку і не обґрунтував поважності причин пропуску встановленого строку. Крім того, апеляційний суд зазначив, що прокурор  ОСОБА_8 відповідно до вимог ч. 4 ст. 36 КПК України не мав повноважень для подачі апеляційної скарги, оскільки не брав участі у розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 в місцевому суді. Також, апеляційний суд вказав, що зазначену апеляційну скаргу мав право подати прокурор ОСОБА_6 , який був призначений старшим прокурором групи прокурорів процесуального керівництва та який брав участь у розгляді цього провадження місцевим судом. Між тим, прокурор ОСОБА_6 цим правом не скористався.
Однак такі висновки апеляційного суду не узгоджуються з вимогами процесуального закону та з положеннями щодо порядку визначення початку й  закінчення процесуальних строків, а також суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к (провадження № 13-70кс19).
Згідно з положеннями ст. 395 КПК Україниапеляційну скаргу, якщо іншого не  передбачено цим Кодексом, може бути подано на вирок або ухвалу про застосування чи відмову в застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру протягом тридцяти днів із дня їх проголошення, однак якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Як видно з матеріалів провадження, вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська щодо ОСОБА_7 про апеляційне оскарження якого просить прокурор, було проголошено 23 травня 2018 року за участю учасників судового провадження, зокрема і сторони обвинувачення в особі прокурора ОСОБА_6 . 
Відповідно до постанови заступника прокурора Запорізької області від 08 грудня 2016 року, яка міститься у матеріалах провадження, прокурор ОСОБА_6 був призначений старшим прокурором групи прокурорів у кримінальному провадженні № 42016080000000434 за обвинуваченням ОСОБА_7 . При цьому прокурор ОСОБА_8 був визначений у групі прокурорів для здійснення процесуального керівництва (а. с. 7, т. 1).
Апеляційну скаргу на вирок, прокурор  ОСОБА_8 подав до районного суду 08  серпня 2018 року. При цьому у своїй скарзі він просив поновити йому строк на апеляційне оскарження зазначеного рішення, оскільки попередню апеляційну скаргу він подавав у межах установленого строку на апеляційне оскарження, а   саме 21 червня 2018 року, через відділення УДППЗ «Укрпошта» цінним листом на адресу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, однак указаний лист із незалежних від прокурора причин було повернуто до прокуратури Запорізької області у зв`язку із закінченням строку його зберігання у відділенні поштового зв`язку.
Разом із тим прокурор на підтвердження своїх доводів про поважність причин пропуску ним строку долучав до своєї скарги: копію попередньої апеляційної скарги від 21 червня 2018 року; копію опису від 21 червня 2018 року, вкладеного до цінного листа; копію конверта (листа); копію квитанції від 21 червня 2018 року; копію наказу про відпустку прокурора ОСОБА_6 ; копію зазначеної постанови про призначення групи прокурорів у цьому провадженні.
При цьому, як убачається з наявної в матеріалах провадження копії листа, апеляційну скаргу на вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_7 ,прокуратура  Запорізької області дійсно направляла на адресу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 21 червня 2018 року, тобто в межах визначеного п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України строку на апеляційне оскарження вироку, однак зазначений лист було повернуто первинному адресату, причиною повернення згідно з довідкою, що міститься на листі, стало те, що закінчився встановлений строк його зберігання у відділенні поштового зв`язку (а. с. 225, т. 3).
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшовши висновку про пропуск строку на апеляційне оскарження зазначеного вироку та про відсутність підстав для його поновлення, належним чином не спростував доводів прокурора  ОСОБА_8 про поважність причин подачі ним апеляційної скарги на вирок районного суду поза межами встановленого строку.  
Крім того, висновок апеляційного суду про те, що прокурор  ОСОБА_8 не мав право подавати апеляційну скаргу на вирок районного суду від 23 травня 2018 року, оскільки він не брав участі у судових засіданнях місцевого суду, є необґрунтованим.
Так, у своєму рішенні від 27 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що всі прокурори, визначені у групі прокурорів для здійснення процесуального керівництва (за винятком старшого прокурора, на якого, крім іншого, покладається додаткове повноваження з керівництва діями інших прокурорів групи), є взаємозамінними та рівнозначними між собою в межах визначеного кримінального провадження. Протилежне розуміння нівелювало б саму мету створення такої групи прокурорів у кримінальному провадженні.
Повноваження прокурора (в тому числі того, який входить до групи прокурорів) у межах конкретного кримінального провадження не припиняються і жодною нормою кримінального процесуального закону України не звужуються. Це  випливає із самого визначення державного обвинувачення, яке міститься у п. 3 ч. 1 ст. 3 КПК України і полягає в доведенні перед судом обвинувачення з метою забезпечення кримінальної відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.
Це право також підтверджується ч. 6 ст. 393 та ч. 6 ст. 425 КПК України, за якими апеляційну та касаційну скарги має право подати прокурор без конкретизації того, що це має бути саме той прокурор, який брав участь у судових засіданнях на попередніх інстанціях.
Частиною 4 ст. 36 КПК України врегульовано повноваження прокурорів вищого рівня. Ця норма не свідчить про те, що іншими прокурорами, які можуть подавати такі скарги, є прокурори, які брали участь у судовому провадженні. Основний акцент у тлумаченні аналізованої норми стосується можливості подачі скарг визначеними прокурорами вищого рівня незалежно від того, чи брали саме вони участь у судовому провадженні.
На підставі викладеного вище Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що  право, передбачене ч. 6 ст. 393, ч. 6 ст. 425, пунктами 15, 20 ч. 2 ст. 36 КПК України, на подання апеляційної та касаційної скарг прокурором, який входить до  складу групи прокурорів, визначеної в порядку ст. 37 цього Кодексу, не   обмежується його участю в судових засіданнях з розгляду конкретного кримінального провадження в судах попередніх інстанцій. Група прокурорів, визначена у конкретному кримінальному провадженні відповідно до ст. 37 КПК України, діє як єдиний суб`єкт зі сторони обвинувачення – прокурор. Процесуальні дії, що вчиняють прокурори, які входять до групи, мають характер взаємодоповнюваності та взаємозамінності і спрямовані на реалізацію прав і обов`язків прокурора відповідно до норм КПК України. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду про відмову в поновленні строку на апеляційне оскарження зазначеного вироку та повернення апеляційної скарги прокурору  ОСОБА_8 , який був визначений у групі прокурорів у цьому кримінальному провадженні, є  необґрунтованим, незаконним та передчасним, тому цю ухвалу необхідно скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року про залишення без задоволення клопотання прокурора щодо поновлення строку на    апеляційне оскарження вироку Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2018 року щодо ОСОБА_7 , скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                               ОСОБА_3