13.01.20
22-ц/812/254/20
Єдиний унікальний номер судової справи 2-7-3760/08
Номер провадження 22-ц/812/254/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

13 січня 2020 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П., 

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі: позивача ОСОБА_1 , яка одночасно є представником позивачів 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
        особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_4 та її 
представника – ОСОБА_5 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_4  рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 08 травня 2008 року, під головуванням судді               Подзігун Г.В. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про визнання права власності на самочинно переплановану квартиру та визначення часток,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2008 року ОСОБА_1 ,  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  звернулись до суду з позовом до Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про визнання права власності на самочинно переплановану квартиру, визначення часток. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  є власниками квартири АДРЕСА_1 , який раніше мав статус гуртожитку для малосімейних. 
З метою поліпшення житлових умов на підставі розпорядження Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради за №251-р від 11 березня 2008 року позивачам надано дозвіл на приєднання до вищевказаної квартири приміщення загального користування (колясочної) площею 12 кв.м. 
Також, за згодою сусідів, позивачами приєднано до квартири частину коридору загального користування площею 3.9 кв.м та частину лоджії.
Внаслідок реконструкції квартири, шляхом збільшення її площі за рахунок приєднання приміщення колясочної та частини коридору загального користування, загальна площа квартири збільшилась до 58 кв.м, а житлова до 41.6 кв.м.
Посилаючись на те, що перепланування квартири проведено без відповідного проекту, але згодом погоджено з відповідними міськими службами, а також на неможливість оформлення належним чином права власності на квартиру в позасудовому порядку, позивачі  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_6 ,                    ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  просили визнати за ними право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 58 кв.м., житловою площею 41.6 кв.м, та визначити за кожним власником по 1/4 частки на вказану квартиру.
Представник відповідача надав до районного суду заяву від 23 квітня 2008 року, в якій проти задоволення позову не заперечував (том 1 а.с.26). 
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , надали до суду заяви, в яких проти задоволення позову не заперечували (том 1 а.с.30-32).
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 травня 2008 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено. 
Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності на самочинно переобладнану трикімнатну квартиру  АДРЕСА_2 з двокімнатної за рахунок переобладнання приєднаного приміщення загального користування (колискової) згідно рішення №251-р від 11 березня 2008 року, в житлову кімнату та за рахунок самочинного приєднання частини коридору загального користування площею 3.9 кв.м, в результаті чого загальна площа склала 58 кв.м, житлова площа 41.6 кв.м, по 1/4 частині за кожним.
Апеляційне провадження у справі відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , яка не була залучена до участі у розгляді даної справи. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , вважаючи, що районний суд вирішив питання про її права та обов`язки, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що збільшення позивачами площі квартири за рахунок приміщення колясочної та коридору, які є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку і належать на праві спільної сумісної власності усім співвласникам вищевказаного багатоквартирного будинку, порушує права, особи, яка подала апеляційну скаргу, як одного із співвласників. Окрім того, внаслідок вказаних незаконних дій позивачів мешканці будинку втратили доступ до вказаних приміщень, у тому числі позбавлені можливості користуватися ними за призначенням.
За правилами ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Враховуючи те, що районним судом не вирішувалося питання про залучення до участі у справі співвласника нерухомого майна, хоча вирішувалося питання про його права і обов`язки, як співвласника, на яке суд першої інстанції визнав право власності за позивачами, то особа, яка подала апеляційну скаргу, має право на звернення з апеляційною скаргою. 
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити задовольнити, а оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати оскільки суд ухвалив його без з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
У ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. 
Аналогічні положення закріплені у ст.13 Конституції України, за якою визначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У постанові Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року №45               «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від                                    08 жовтня 1992 року №572» «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зазначено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.
Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
За змістом ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що перепланування та переобладнання приміщення спільної сумісної власності може бути здійснено з дотриманням встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-530цс16.
Також слід заначити, що відповідно до положень ч.2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29 листопада 2001 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) допоміжні приміщення багатоквартирного будинку – це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). 
Пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням.
При цьому допоміжними приміщеннями є всі приміщення будинку (гуртожитку), незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. Лише приміщення, що будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.
Пунктом 7 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що допоміжні приміщення у гуртожитках передаються у спільну сумісну власність власникам житлових приміщень у таких гуртожитках безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював загальновизнані стандарти захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення статті 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом статті 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна.
У пункті 51 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що труднощі тлумачення застосовного законодавства протягом перехідного періоду стали предметом розгляду Конституційного Суду України, який дав роз`яснення цього питання, визнавши наявність у власників приватизованих квартир автоматичного права часткової власності на допоміжні приміщення відповідного будинку.
З матеріалів справи убачається, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 03 вересня 1997 року квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 39.7 кв.м, на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (том 1 а.с.6, 7-9).
Вищевказаний будинок будувався та планувався для заселення малих сімей (малосімейний гуртожиток). План будинку гуртожитка передбачав наявність на кожному поверсі приміщень загального користування, у тому числі колясочної, загальні кімнати, коридори тощо (том 1 а.с.75,76,117-125, том 2 а.с.22).
Розпорядженням Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради за №251-р від 11 березня 2008 року, яке зареєстровано в Комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі – КП МБТІ) 17 березня 2008 року, дозволено ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 приєднати приміщення загального користування (колискової), площею 12 кв.м до квартири АДРЕСА_2 (том 1 а.с.10). 
З листа КП МБТІ №828 від 19 березня 2008 року вбачається, що в результаті приєднання частини коридору загального користування, площі лоджії до загальної площі, внутрішнього перепланування та переобладнання, квартира трикімнатна має загальну площу 58 кв.м, житлову площу 41.6 кв.м (том а.с.11).
Згідно листа №62/481 від 26 березня 2008 року Центральним районним відділом Головного управління МНС України в Миколаївській області погоджено можливість оформлення самочинного приєднання частини коридору загального користування площею 3.9 кв.м, а також переобладнання 2-х кімнатної квартири з приєднанням приміщення загального користування (колискової), згідно розпорядження №251-р від 11 березня 2008 року в житлову кімнату, у трикімнатну, при умові дотримання протипожежних вимог згідно чинного законодавства (том 1 а.с.12).
Державною Санепідемслужбою України Центрального району міста Миколаєва та Управлінням містобудування та архітектури Виконавчого комітету Миколаївської міської ради також погоджено можливість оформлення самочинного переобладнання квартири АДРЕСА_3 (том 1 а.с.13,14).
Відповідно до листа №340/14 Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 10 квітня 2008 року ОСОБА_2 роз`яснено право на звернення до суду з позовом про визнання права власності на самовільне перепланування квартири, відповідно до ст.376 ЦК України при наявності позитивних висновків відомчих служб на оформлення самовільного перепланування квартири та згоди сусідів (том 1 а.с.15).
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що спірні приміщення (колясочна та коридор загального користування) мають статус допоміжних приміщень. 
Позивачі самочинно перепланували та реконструювали вищевказані допоміжні приміщення будинку (гуртожитку), які перебували у спільній сумісній власності усіх власників квартир зазначеного будинку (гуртожитку), оскільки суду не надали доказів на підтвердження того, що, провівши реконструкцію свого помешкання, а саме приєднання до нього частини допоміжного приміщення будинку – коридору та колясочної, вони виготовляли та погоджували з відповідними органами проект такої реконструкції. 
За такого, оскільки до початку здійснення будівельних робіт, позивачі не отримали відповідні дозволи, а також згоду всіх співвласників, чим позбавили останніх можливості користуватися спірними приміщеннями, то позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Більш того, задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вирішення питання щодо визнання права власності на самочинно переплановану квартиру, площа якої збільшилась за рахунок приєднання допоміжних приміщень, взагалі не підлягає розгляду в судовому порядку. 
Оскільки суд першої інстанції був іншої думки і безпідставно задовольнив позов, то вищевказаний висновок слід здійснити за рішенням апеляційної інстанції, відмовивши у задоволенні позову.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції, а тому оскаржуване рішення, на підставі положень ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Щодо клопотання позивача ОСОБА_3 про застосування до особи, яка подала апеляційну скаргу та її представника заходів процесуального примусу шляхом стягнення з останніх штрафу, то колегія виходить з наступного.
Відповідно до п.11 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. 
Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.
Відповідно до ст.148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0.3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених на учасника судового процесу; неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання доказів без поважних причин.
Таким чином застосування заходів процесуального примусу мають на меті запобігти зловживанню процесуальними правами та забезпечити правильний і своєчасний розгляд цивільної справи в умовах процесуальної недобросовісності учасника судового процесу.
З аналізу наведених норм убачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.
Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування до вищевказаних осіб заходів процесуального примусу, оскільки вчинення останніми процесуальних дій, передбачених ЦПК України для здійснення захисту своїх інтересів, у тому числі право оскаржити до апеляційної інстанції судове рішення, права на надання правової допомоги, не можна розцінювати як зловживання процесуальними правами. При цьому той факт, що адвокат Бєлова Р.В. раніше була представником іншої особи, яка оскаржувала судове рішення, не свідчить про зловживання адвокатом своїми процесуальними правами, оскільки по кожній окремій апеляційній скарзі вчиняються окремо процесуальні дії, які передбачені для апеляційного суду. Подача нової апеляційної скарги іншою особою, якщо це не заборонено ЦПК України, не є зловживанням процесуальними правами, а є вчиненням дозволених процесуальним законом процесуальних дій. 
Щодо вимог ОСОБА_3 про постановлення окремої ухвали, то це не є окремою процесуальною вимогою, а є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законності. Оскільки матеріали справи не містять доказів порушення закону адвокатом Бєловою Р.В., то відсутні передбачені законом підстави для постановлення окремої ухвали.
При цьому твердження позивача ОСОБА_1 у відзиві на те, що апеляційний суд необґрунтовано прийняв апеляційну скаргу та призначив її до розгляду безпідставні, так як це є дискреційним повноваженням апеляційного суду. 
Щодо посилання на застосування позовної давності до вимог, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_4 , то вони не заслуговують на увагу, внаслідок помилкового тлумачення позивачем ОСОБА_1 діючого цивільного законодавства. 
Інші доводи, викладені у відзиві, не можуть слугувати підставою для залишення судового рішення без змін, оскільки вони зводяться до особистого тлумачення позивачем ОСОБА_1 норм матеріального права та до іншої оцінки фактичних обставин справи.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_4  – задовольнити частково. 
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від                       08 травня 2008 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про визнання права власності на самочинно переплановану квартиру та визначення часток – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                        О.І. Галущенко

                                                               П.П. Лисенко
Повний текст судового рішення 
складено 17 січня 2020 року