ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7756/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року                                                                                           м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
          
Головуючого судді                              Файдюка В.В.
суддів:                                        Мєзєнцева Є.І.
                                                  Чаку Є.В.
При секретарі:                              Марчук О.О.
          
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом Державної архітектурно-будівельної інспекції  України до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -
В С Т А Н О В И В :
Державна архітектурно-будівельна інспекція України звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві, в якому просила визнати протиправною і скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Махової Діани Анатоліївни про накладення штрафу від 11 квітня 2019 року ВП № 58460628.
Позов обгрунтовано тим, що державний виконавець, приймаючи постанову про накладення штрафу, вийшов за межі своїх повноважень та надав правову оцінку відповіді Департаменту на запит інформації від 20 квітня 2017 року та неправомірно зробив висновок, що рішення суду виконано частково.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2019 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець Махова Д.А., всупереч повноваженням, наданим державним виконавцям відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», надала правову оцінку відповіді позивача від 07 березня 2019 року та на підставі хибних висновків винесла постанову про накладення штрафу від 11 квітня 2019 року, тому вказана постанова підлягає скасуванню, як незаконна і необґрунтована.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, заінтересована особа - ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд дійшов висновку, що оскільки інспекція формально надала відповідь, то це свідчить про виконання нею рішення суду та незаконність накладення штрафу державним виконавцем, однак такі висновки суду є помилковими, необґрунтованими та не доведеними, оскільки суд повинен був керуватися не лише словами інспекції, але й перевірити чи вони відповідають дійсності. Так, суд, беручи до уваги відповідь Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області від 07 березня 2019 року за №10/10/-43/0703/05 мав з`ясувати, чи відповідає вона постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2018 року щодо надання повної відповіді на запит, та чи всі необхідні дії виконав державний виконавець.
Оскільки сторони до суду не з`явилися, справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 статті 229 КАС України.
Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається, що 21 квітня 2017 року на адресу позивача надійшов запит за № 10/10-В-2014/88 про отримання інформації від громадянина ОСОБА_1 Державною архітектурно-будівельною інспекцією України була надана відповідь на вказаний запит.
Однак, ОСОБА_1 не погодився із вказаною відповіддю та звернувся із позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва з вимогою визнати дії Департаменту щодо ненадання відповіді по суті інформаційного запиту від 20 квітня 2017 року та зобов`язати Департамент повторно розглянути та надати відповідь на запит ОСОБА_1 .
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, рішення Окружного адміністративного суд від 28 лютого 2018 року скасовано по постановлено нове рішення, яким зобов`язано Департамент повторно розглянути та надати відповідь на запит ОСОБА_1 від 20 квітня 2017 року, в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації».
28 лютого 2019 року на адресу позивача надійшла постанова від 25 лютого 2019 року про стягнення виконавчого збору. В даній постанові було зазначено про відкриття державним виконавцем виконавчого провадження від 25 лютого 2019 року за № 58460628 з виконання виконавчого документу, виданого Окружним адміністративним судом м. Києва 18 жовтня 2018 року по справі № 826/6423/17 про зобов`язання Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області повторно розглянути та надати повну відповідь на запит ОСОБА_1 від 20 квітня 2017 року в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації».
За твердженням позивача, постанова про відкриття виконавчого провадження на адресу Департаменту не надходила. 28 лютого 2018 року позивач отримав лише постанову про стягнення виконавчого збору. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Так, відповідач до суду надав копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на адресу позивача від 26 лютого 2019 року, яке було отримано Департаментом 28 лютого 2019 року, а також копію супровідного листа на адресу ОСОБА_1 . Однак, не надав до суду копію супровідного листа, в якому було б відображено, які саме документи були відправлені на адресу позивача.
На виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 25 лютого 2019 року ВП № 58460628 позивач, в межах наданих йому повноважень, повторно розглянув поданий запит на отримання інформації від 20 квітня 2017 року, в розрізі питань, зазначених в рішенні суду, та за результатами розгляду запиту надав відповідь від 07 березня 2019 року за № 10/10-43/0703/05, про що було повідомлено відповідача листом від 11 березня 2019 року № 10/10-2802/23.
18 березня 2019 року, після виконання в добровільному порядку постанови про відкриття провадження по справі, направлення відповіді на запит ОСОБА_1 , від державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби надійшла вимога державного виконавця, в якій зазначалось, що станом на 18 березня 2019 року в матеріалах виконавчого провадження відсутня інформація про фактичне виконання в повному обсязі рішення суду згідно виконавчого документу. Державний виконавець зобов`язав виконати рішення суду та повідомити відділ примусового виконання рішень про виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року по справі № 826/6423/17 у строк 10 днів з моменту отримання.
В зв`язку із тим, що на момент надходження вимоги державного виконавця рішення суду вже було виконано Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Київській області, позивач на адресу відділу примусового виконання рішень УДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві направив листа за вих № 10/10-62/2903/03 від 29 березня 2019 року, в якому зазначив, що Департаментом на виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 25 лютого 2019 року надана відповідь на запит ОСОБА_1, про що повідомлено відділ примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві листом від 11 березня 2019 року № 10/10-46/1103/03.
Однак, 15 квітня 2019 року на адресу позивача надійшла постанова про накладення штрафу, винесена головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції в м. Києві від 11 квітня 2019 року, в якій зазначено: «листом від 11 березня 2019 року № 10/10-2802/23 Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області повідомив, що на виконання рішення суду повторно розглянуто поданий ОСОБА_1 запит на інформацію від 20 квітня 2017 року та за результатами розгляду надана відповідь від 07 березня .2019 року № 10/10-43/0703/05. 09квітня 2019 року до відділу надійшла заява ОСОБА_1 , в якій він повідомляє, що боржником рішення суду не виконано, а саме листом від 07 березня 2019 року № 10/10-43/0703/05 Департамент державної архітектурної у Київській області не надано повну відповідь на питання, які зазначені в рішенні суду».
На підставі вказаної заяви ОСОБА_1 , державним виконавцем Маховою Д.А було зроблено висновок, що рішення суду боржником виконано частково.
Позивач, вважаючи, що вказана постанова державного виконавця про накладення штрафу є протиправною, а його права порушені, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку покладено на державну виконавчу службу.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено в  Законі України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року N 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1, 2 ч.1 статті 3 Закону визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 
Частиною 1 статті 5 Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до ч.1 статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно ч.1 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 16 ч.3 статті 18 Закону №1404-VIII встановлено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних і посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Згідно п.1 ч.3, абз.1 ч.4 статті 18 Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Абзацом 1 ч.6 статті 26 Закону передбачено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною). 
Відповідно до ч.1,2,3 статті 63 Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. 
Статтею 75 Закону встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Системний аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.
Тобто, державному виконавцю для реалізації виконання належних повноважень при примусовому виконанні відповідного рішення суду, надано право за невиконання його ж постанов про примусове виконання рішень суду накладати відповідні штрафи на боржника, у порядку та розмірі визначеному Законом №1404-VІІІ.
Встановлено судом першої інстанції, підставою для застосування штрафних санкцій до позивача стала заява ОСОБА_1 на адресу відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в м. Києві, в якій він зазначив, що рішення суду боржником не виконано, а саме не надано повну відповідь на питання, які зазначені в рішенні суду.
Відповідно до ч.2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; 4) за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду; 5) безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; 6) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; 7) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; 8) здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; 9) використовувати за згодою власника приміщення для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника за їхньою згодою для перевезення майна; 10) звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; 11) приймати рішення про відстрочку та розстрочку виконання рішення (крім судових рішень), за наявності письмової заяви стягувача; 12) звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання; 13) звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; 14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; 15) залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; 16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 17) застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис; 18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 19) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів; 20) залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача; 21) отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.
Отже, законодавством визначено певний перелік прав та обов`язків, які державний виконавець може вчиняти під час вчинення виконавчих дій. З системного та змістовного аналізу вказаної норми апеляційний суд дійшов висновку, що задля забезпечення повного виконання судового рішення в межах виконавчого провадження та дотримання прав стягувача, захищених рішенням, що  виконується, виконавець має право надавати оцінку діям та рішенням боржника на предмет їх відповідності вимогам, викладеним в такому рішенні.
Відповідно, колегія суддів не погоджується з твердженням суду першої інстанції щодо того, що державний виконавець Махова Д.А. вийшла за межі повноважень державного виконавця та надала правову оцінку відповіді Департаменту на запит про отримання інформації, а також щодо того, що доводи, зазначені в заяві ОСОБА_1 , що стали підставою для винесення постанови про накладення штрафу на Державну архітектурно-будівельну інспекцію в Київській області є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи документами.
Відповідно до Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року №10 № «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», та статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях уся інформація, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень.
За змістом п.6 ч.1 статті 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядники інформації зобов`язані надавати достовірну, точну та повну інформацію.
Отже, повна відповідь на запит, відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», повинна містити вичерпну відповідь щодо поставлених у запиті питань або мотивовану відмову у наданні такої інформації. 
Твердження позивача та суду першої інстанції про те, що Департамент не відмовлявся надавати відповіді на питання, викладені у запиті, а лише зазначив, що поставлені у запиті питання стосуються не існуючої інформації, а створення нової, тому виконати вказані пункти запиту не має можливості, є невмотивованими, безпідставними та жодним чином не доведеними. З аналізу запиту ОСОБА_1 про надання інформації та відповіді Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 07 березня 2019 року колегія суддів дійшла висновку, що апелянт не запитував такої інформації, яка би не знаходилася в розпорядженні позивача та потребувала її створення саме задля виконання вимог запиту. В той же час, позивачем ані у відповіді на запит, ані в позовній заяві не надано жодних пояснень з даного приводу, зокрема, не зазначено, якою інформацією він наразі не володіє, хто може нею володіти, що необхідно для того, аби її отримати.
Відтак, відсутність факту надання відповіді на запит з одного з поставлених позивачем питань та/або відсутність мотивованої відмови у наданні такої інформації свідчить про неповноту відповіді Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Київській області. Тобто, рішення суду не можна вважати виконаним, а тому твердження про протиправність накладення штрафу за невиконання рішення є безпідставним.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.1 статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Положеннями ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.
Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».
Крім того, з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п.1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.
Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки Державна архітектурно-будівельна інспекція України не надала доказів належного виконання постанови суду у справі №826/6423/17 шляхом надання повної відповіді на запит ОСОБА_1 від 20 квітня 2017 року в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», або доказів та пояснень неможливості такого виконання, з урахуванням висновків суду, викладених в такій постанові, то підстави для скасування постанови про накладення штрафу за невиконання такого судового рішення без поважних причин - відсутні.
Відтак, з огляду на статус Державна архітектурно-будівельна інспекція України як суб`єкта владних повноважень по відношенні до ОСОБА_1 як громадянина України, який за наслідками судового захисту вправі очікувати на своєчасне та у повному обсязі поновлення порушених прав з боку державних органів, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками апелянта про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваної постанови.
Також колегія суддів звертає увагу, в клопотанні відповідача від 04 червня 2019 року було заявлено про залучення до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору стягувача по виконавчому провадженню ОСОБА_1 для надання пояснень щодо належного виконання судового рішення, проте суд першої інстанції жодним чином на це клопотання не відреагував.
Між тим, згідно ч.2 статті 49 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.
Незалучення ОСОБА_1 до участі у справі є протиправним, оскільки ця справа безпосередньо стосується його прав та інтересів, позаяк він є стягувачем у виконавчому провадженні та безпосередньо зацікавлений у необхідності застосування штрафу, який впливав на виконання рішення суду боржником.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про обґрунтованість позовних вимог.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при постановленні рішення неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи та невірно застосовані норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.
Відповідно до вимог п.2 ч.1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331  КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк
                     
                     Судді:                                                                       Є.І. Мєзєнцев 
                                                                                                    
          Є.В. Чаку

Повний текст рішення виготовлено 04 лютого 2020 року.