ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1511/20 Справа № 205/5354/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Токар Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В. 
за участю секретаря Черкас Є.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року ПАТ КБ “Приватбанк”, яке змінило назву на АТ КБ “Приватбанк”, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
       В обґрунтування своїх вимог посилалися на те, що 06 березня 2007 року між ПАТ КБ “Приватбанк” та ОСОБА_1  був укладений кредитний договір №DN1RRХ02013249, за умовами якого ОСОБА_1  отримав кредит у розмірі 4 922 грн. 39 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.  Відповідач не виконує належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, не сплачує проценти за користування кредитом та не здійснює повернення кредиту щомісячними платежами, у зв`язку з чим станом на 11 червня 2013 року має заборгованість за кредитом в сумі 86 437 грн. 39 коп., з яких: 4 922 грн. 40 коп. – заборгованість за кредитом, 22 843 грн. 19 коп. – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 730 грн. 95 коп. – заборгованість з комісії за користування кредитом, 53 348 грн. 59 коп. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також 500 грн. – штраф (фіксована частина), 4 092 грн. 26 коп. – штраф (процентна складова). На підставі викладеного, ПАТ КБ “Приватбанк” просили суд стягнути із ОСОБА_1 заборгованість кредитний договір №DN1RRХ02013249 від 06 березня 2007 року станом на 26 лютого 2019 року у розмірі 86 437 грн. 39 коп.
       Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року було задоволено позовні вимоги ПАТ КБ “Приватбанк”. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ “Приватбанк” заборгованість за кредитним договором №DN1RRХ02013249 від 06 березня 2007 року у розмірі 86 437 грн. 39 коп., з яких: 4 922 грн. 40 коп. – заборгованість за кредитом, 22 843 грн. 19 коп. – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 730 грн. 95 коп. – заборгованість з комісії за користування кредитом, 53 348 грн 59 коп. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. – штраф (фіксована частина), 4 092 грн. 26 коп. – штраф (процентна складова). Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення суду від 14 листопада 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, пропуск банком строків позовної давності.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року – без змін. 
Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, ПАТ КБ «Приватбанк» посилалися на те, що 06 березня 2007 року між ПАТ КБ “Приватбанк” та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №DN1RRХ02013249, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4 922 грн. 39 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.2, 3, 6).
Відповідач допустив неналежне виконання зобов”язань за вказаним кредитним договором. 
З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором, яка станом на 11 червня 2013 року становить  86 437 грн. 39 коп., з яких: 4 922 грн. 40 коп. – заборгованість за кредитом, 22 843 грн. 19 коп. – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 730 грн. 95 коп. – заборгованість з комісії за користування кредитом, 53 348 грн. 59 коп. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також 500 грн. – штраф (фіксована частина), 4 092 грн. 26 коп. – штраф (процентна складова) (а.с.4 ). 
Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ “Приватбанк”, суд першої інстанції посилався на їх доведеність та обґрунтованість, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного засування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
       Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
       За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
       Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
З матеріалів справи вбачається, 06 березня 2007 року між ПАТ КБ “Приватбанк” та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №DN1RRХ02013249, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4 922 грн. 39 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом зі строком повернення — 06 березня 2008 року (а.с.6).
Відповідач допустив неналежне виконання зобов”язань за вказаним кредитним договором. 
З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором, яка станом на 11 червня 2013 року становить  86 437 грн. 39 коп., з яких: 4 922 грн. 40 коп. – заборгованість за кредитом, 22 843 грн. 19 коп. – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 730 грн. 95 коп. – заборгованість з комісії за користування кредитом, 53 348 грн. 59 коп. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також 500 грн. – штраф (фіксована частина), 4 092 грн. 26 коп. – штраф (процентна складова) (а.с.4 ). 
       Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт того, що у ОСОБА_1 перед банком існує заборгованість за вищевказаним кредитним договором, яка ним добровільно не сплачується.
ПАТ КБ «Приватбанк», звернувшись до суду з даним позовом 26 червня 2013 року, просили стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 86 437 грн. 39 коп. (а.с.2, 3).
06 травня 2018 року відповідач подав заяву про перегляд оскаржуваного заочного  рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» у зв`язку із пропуском  строків позовної давності у даній справі, посилаючись на те, що заочне рішення було ухвалено у його відсутність та він не мав можливості звернутися до суду із клопотанням про застосування строків позовної давності на час розгляду справи по суті (а.с.94-98).
Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до кредитного договору від 06 березня 2007 року строк його дії визначено — до 06 березня 2008 року.
Із наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості вбачається, останній платіж за кредитним договором було здійснено 07 квітня 2009 року у розмірі 0 грн. 19 коп. - сума отриманої пені.
Із зазначеними позовними вимогами у даній справі АТ КБ «Приватбанк» звернулися до суду у червні 2013 року, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач.
       За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційну скаргу слід задовольнити, заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ “Приватбанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у зв`язку із пропуском строків позовної давності.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
       Заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості — скасувати.
       У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя 
Судді