Постанова
Іменем України
27 листопада 2019року
м. Київ
справа № 462/3385/16-ц
провадження № 61-28255св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В. 
суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Державний навчальний заклад «Львівське вище професійне художнє училище», 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного навчального закладу «Львівське вище професійне художнє училище» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року у складі судді Ліуша А. І.  та рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного навчального закладу «Львівське вище професійне художнє училище» про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтований тим, що з 2008 року він працював на посаді керівника фізичного виховання у Державному навчальному закладі «Львівське вище професійне художнє училище» (далі - ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище». Відповідно до наказу від 23 травня 2016 року № 44 позивача звільнено з цієї посади у зв`язку із вчиненням працівником, який виконує виховні функції аморального проступку, не сумісного з продовженням роботи. 09 лютого 2016 року він не вчиняв аморального проступку, протиправні дії були вчинені директором училища ОСОБА_2 . Унаслідок незаконного звільнення йому завдано моральних страждань. 
Позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ директора ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» ОСОБА_2 від 23 травня 2016 року № 44-к «Про звільнення», поновити його на роботі на посаді керівника фізичного виховання та керівника гуртка з футболу ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» з 23 травня 2016 року, стягнути з відповідача на його користь 47 543,06 грн середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, 55 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ директора ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» ОСОБА_2 від 23 травня 2016 року № 44-к «Про звільнення». Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді керівника фізичного виховання та керівника гуртка з футболу ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» з 23 травня 2016 року. Стягнуто з ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 47 543,06 грн. Стягнуто з ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» в дохід держави  судовий збір у розмірі 551,20 грн. У позові в частині відшкодування моральної шкоди відмовлено. Рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць у розмірі 3 962,00 грн допущено до негайного виконання.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що дослідженими у судовому засіданні доказами, які, в тому числі, стали підставою для прийняття відповідачем оспорюваного наказу, не доведено, що позивач вчинив аморальний проступок, не сумісний з продовженням роботи на займаній посаді.
Щодо завдання відповідачем позивачу моральної шкоди, то суд першої інстанції не встановив наявність такої шкоди, наявність причинного зв`язку між нанесенням моральної шкоди та діями відповідача і його вину в її заподіянні. Крім того, позивач не довів фактів заподіяння йому моральних страждань та порушення нормальних життєвих зв`язків через заподіяння йому майнової шкоди і за яких обставин чи якими саме діями відповідача вони заподіяні. Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення ОСОБА_1 на роботі є відповідною сатисфакцією у цих правовідносинах.
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2017 року апеляційну скаргу ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» задоволено частково. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено. Стягнуто з ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2016 року до 29 травня 2017 року в розмірі 49 601,12 грн з вирахуванням обов`язкових платежів та зборів. В іншій частині рішення залишено без змін.
Задовольняючи апеляційну скаргу частково, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність звільнення позивача відповідно до пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України та поновлення його на займаній до звільнення посаді з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Суд першої інстанції, взявши до уваги в повному обсязі наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не перевірив його на правильність та не врахував, що позивач включив до нього заробітну плату, яку починаючи з 01 січня 2017 року він обрахував у підвищеному розмірі, виходячи з посадового окладу для працівника тринадцятого тарифного розряду, якого він на момент звільнення ще не мав, тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У квітні 2017 року ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2017 року, у якій просило скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
30 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 10 червня 2019 року № 643/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (зі змінами та доповненнями), постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.
14 листопада 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки всім доказам, які є в матеріалах справи, а обмежився лише демонстрацією в судовому засіданні долученого позивачем відеозапису засідання педагогічної ради, який відповідач вважає недопустимим доказом. 
Вказує, що підставою для звільнення позивача з посади стало те, що він 09 лютого 2016 року на засіданні педагогічної ради поводив себе некоректно, а після завершення засідання в присутності інших працівників наніс удар директору ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Залізничного відділу поліції від 08 лютого 2017 року про реєстрацію заяви директора ОСОБА_2 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, висновком експерта від 11 лютого 2016 року, письмовими поясненнями учасників педагогічної ради та показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні, які суд безпідставно не врахував. 
Відповідач не погоджується з висновком суду про законність проведення позивачем відеозапису засідання педагогічної ради, оскільки це не відповідає вимогам статті 307 ЦК України. 
Апеляційний суд не надав обґрунтованої оцінки, чому він не прийняв як доказ пояснення ОСОБА_2 про те, що вона не давала згоди на відеозйомку, та оцінки показанням свідків.
Висновок суду апеляційної інстанції про перебування позивача у конфліктних відносинах з керівником училища є припущенням, оскільки визнання доган у судовому порядку незаконними не є належними та допустимими доказами.
Апеляційний суд помилково зазначив, що належним доказом на підтвердження факту нанесення позивачем удару в обличчя директору училища має бути вирок суду, а не повідомлення Залізничного відділу поліції про прийняття 09 лютого 2016 року та реєстрація 10 лютого 2016 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань заяви ОСОБА_2 про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України.
Суди неправильно обрахували період та розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки не враховано, що у період з 13 вересня 2016 року до 29 травня 2017 року позивач працював на посаді викладача фізичної культури в Олеському професійному ліцеї.
Позиції інших учасників справи
Заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу мотивоване тим, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Директор училища, видаючи наказ про звільнення ОСОБА_1 за аморальний проступок, сама його і вчинила, оскільки вимагала від своїх підлеглих силоміць відібрати в нього відеокамеру, тобто вчинити насильницьку дію, а директор навчального закладу, адекватний керівник, жінка не може так жорстоко поводитися зі своїми працівниками.
Протягом багатьох років директор училища виносила неправомірні догани з метою звільнення його з роботи, які були скасовані в судовому порядку.
У матеріалах є медичні документи, що підтверджують факт побиття ОСОБА_1 та нанесення тілесних ушкоджень.

Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що до звільнення позивач працював на посаді керівника фізичного виховання та керівника гуртка з футболу ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище».
З 2014 року позивач обраний головою первинної профспілкової організації волевиявлених працівників ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» Вільної профспілки освіти і науки України.
Відповідно до наказу директора ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» ОСОБА_2 від 23 травня 2016 року № 44-к «Про звільнення» ОСОБА_1 , керівника фізичного виховання та керівника гуртка з футболу училища, з 23 травня 2016 року звільнено із займаної посади на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України за те, що він, нехтуючи загальноприйнятими нормами поведінки та педагогічної етики, 09 лютого 2016 року під час засідання педагогічної ради поводив себе нетактовно, перебивав виступ директора училища, вигукував на адресу педагогічного колективу та директора образливі слова і безпідставні звинувачення, принижуючи їхню честь та гідність, без особистої згоди працівників здійснював відеозйомку присутніх на засіданні; на зауваження директора та колег не перешкоджати проведенню засідання, припинити незаконну відеозйомку та дати можливість завершити педраду не реагував; після завершення педради, вживаючи образливі та нецензурні слова, застосував фізичну силу до директора училища Криворучко К. В. , завдавши їй удар кулаком в обличчя, тобто аморальний проступок вчинено щодо жінки та у присутності педагогічних працівників, чим принижено честь і гідність директора училища як людини та керівника в очах підлеглих, враховуючи також, що порушення ним принципів загальнолюдської моралі та норм етичної поведінки мають системний характер.
Відповідно до висновку експертів Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи встановлено, що 09 лютого 2016 року і позивач ОСОБА_1 , і директор училища ОСОБА_2 отримали легкі тілесні ушкодження.
Заява ОСОБА_1 про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України, зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань (реєстраційний №12016140060000447) 10 лютого 2016 року.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником.
До суб`єктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники навчально-виховного процесу, зазначені у статті 50 Закону України «Про освіту», а саме: керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти.
Отже, звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.
Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).
Зокрема, аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб. Так, аморальним проступком необхідно вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську честь, гідність тощо.
Відповідно до частини першої статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов`язки.
Відповідно до статті 56 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов`язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати в дітей і молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком.
Результат аналізу вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, вчитель, педагог, вихователь зобов`язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України.
Із підстав вчинення аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи (пункт 3 частини перша стаття 41 КЗпП), можуть бути звільненні лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно відбулося лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов  висновку, що належними та допустимими доказами, які, в тому числі, стали підставою для прийняття відповідачем оспорюваного наказу, не доведено, що позивач вчинив аморальний проступок, не сумісний з продовженням роботи на займаній посаді, оскільки безспірно встановлено та визнано представником відповідача у судовому засіданні апеляційного суду, що позивач під час проведення педагогічної ради дійсно проводив відеозйомку під час звіту щодо недоліків у його роботі, однак нецензурними словами, як написано в наказі, позивач не висловлювався, а тому сам по собі лише факт проведення такої зйомки, проти чого заперечували інші працівники, не може вважатись аморальним проступком для звільнення працівника на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що з письмових доказів безспірно встановлено, що 09 лютого 2016 року і ОСОБА_1 і директор училища ОСОБА_2 отримали легкі тілесні ушкодження. Проте не надано належні докази на підтвердження нанесення позивачем удару в обличчя директору училища ОСОБА_2 , оскільки таким доказом має бути вирок суду, а в матеріалах справи є лише повідомлення Залізничного відділу поліції про прийняття 09 лютого 2016 року та реєстрацію 10 лютого 2016 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань (реєстраційний №12016140060000446) заяви ОСОБА_2 про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України.
У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 вказував, що директор училища Криворучко Н. В., видавши наказ про звільнення ОСОБА_1 за аморальний проступок, також вчинила такий проступок.
Верховний Суд зауважує, що згідно із встановленими  судами обставинами у цій справі поведінка як ОСОБА_1 , так і директора училища ОСОБА_6 не відповідає загальноприйнятим нормам і правилам, високим моральним якостям педагога. Тому звільнення позивача за аморальний проступок, несумісного з продовженням даної роботи (пункт 3 частини першої статті 41 КЗпП України) за умови зазначеної неналежної поведінки директора училища ОСОБА_6 , не відповідає принципу справедливості, а також принципу рівності перед законом осіб, які мають однаковий статус педагога, до яких закон висуває підвищені стандарти поведінки.
Обґрунтованим є висновок апеляційного суду, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги в повному обсязі наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не перевірив його на правильність та не врахував, що позивач включив до нього заробітну плату, яку починаючи з 01 січня 2017 року він обрахував у підвищеному розмірі, виходячи з посадового окладу для працівника тринадцятого тарифного розряду, якого він на момент звільнення ще не мав.
Отже, суди першої та апеляційної інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи, всебічно дослідили обставини справи, правильно визначили юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).
Доводи касаційної скарги спрямовані на незгоду із судовими рішеннями у справі та власне тлумачення норм матеріального права, переоцінку доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд установив, що підстав для скасування судових рішень немає, доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права є необґрунтованими з огляду на викладені вище висновки та мотиви.
Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2017 року - без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржені судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державного навчального закладу «Львівське вище професійне художнє училище» залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               О. В. Ступак
Судді:                                                                                                            А. С. Олійник 
                                                                                                                      С. О. Погрібний
                                                                                                                      Г. І. Усик
                                                                                                                      В. В. Яремко