ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/291/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/1675/19 Категорія: 308030000 	Скляренко В. М.	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       11 лютого 2020 року м. Черкаси:
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Новіков О.М., Сіренко Ю.В.	
секретар 	Торопенко Н.М.	

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач (скаржник) – ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 10.12.2019 (ухвалене о 14 год. 33 хв. у залі судових засідань Придніпровського районного суду, повний текст складено 16.12.2019, суддя в суді першої інстанції Скляренко В.М.) у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся 25.02.2019 до суду з вищевказаним позовом, яким просив визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , вказуючи на те, що 28.11.2018 він на підставі Договору дарування став власником вказаної квартири. В грудні 2018 року він з`ясував, що у ній зареєстрована відповідач, хоча домовленостей між сторонами стосовно її проживання у квартирі не існує. Особистих речей відповідача в квартирі немає, вона в ній не проживає. В квартирі проживає лише позивач, здійснюючи ремонтні роботи. Реєстрація відповідача у даній квартирі впливає на розмір плати за житлово-комунальні послуги та перешкоджає позивачу здійснювати його право власності.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 10.12.2019 позов у справі задоволено з посиланням на те, що відповідач у квартирі позивача не проживає та не має там свого майна, отже відсутні підстави для збереження за нею права на проживання у цьому житлі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано 09.01.2020 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновків суду, вона просить рішення суду скасувати та новим рішенням відмовити у задоволенні позовних вимог. Скаржник зазначає, що рішення суду порушує право відповідача на житло та є непропорційним втручанням у це право, що підтверджується практикою застосування ЄСПЛ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд не надав оцінку недобросовісним діям сторони договору дарування, за яким позивач набув у власність квартиру, в якій зареєстрована відповідач. Справа про визнання цього договору дарування недійсним наразі перебуває на розгляді в Придніпровському районному суді м. Черкаси (№711/5528/19). У цій же справі перевіряється законність набуття права власності на спірну квартиру особою, яка її подарувала позивачу. Отже висновки суду в цій справі про законність права власності позивача на спірну квартиру є передчасними. Позивач у момент набуття права власності на квартиру мав можливість з`ясувати про існування прав на проживання в ній у відповідача, яка тоді там фактично проживала, та перевірити добросовісність переходу права власності від ОСОБА_2 до набувача за договором іпотеки ОСОБА_3 Укладаючи договір дарування спірної квартири, його сторони недобросовісно приховали наявність у відповідача в цій справі права на проживання у квартирі. Скаржник є малозабезпеченою особою та не має де жити. Суд помилково вказав на те, що відповідач добровільно виселилась із спірної квартири, оскільки її виселення відбулося внаслідок примусу з боку позивача. 

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 28.11.2018, зареєстрованого в реєстрі за №4287, власником квартири   АДРЕСА_1 (далі – спірна квартира) є позивач  ОСОБА_1 . 
Згідно цього договору ОСОБА_3 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_1 прийняв у дар вищевказану квартиру.
Право власності позивача на вказану квартиру також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.01.2019.
Як вбачається з інформації відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради від 21.03.2019 відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 04.01.1991 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .
Вказана квартира є однокімнатною, з житловою площею 17 кв.м., загальною площа 34.8 кв.м. ( а.с.11,12)
Відповідач ОСОБА_2 , не проживає в спірній квартирі з моменту переходу права власності на неї до позивача - з грудня 2018 року. 
Правовідносини, які виникли між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають наступне правове регулювання. 
Позивач порушує питання про захист свого права власності на спірну квартиру шляхом позбавлення відповідача, яка фактично не проживає в квартирі, права на проживання в ній, оскільки воно не дає в повній мірі реалізувати право власності на це житлове приміщення.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Згідно ч.1ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - ч.1 ст.317 ЦК України.
Відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). 
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України).
Права власника житла регламентовані ст.389 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Оскільки позивач у справі є власником спірної квартири, а відповідач права власності на неї не має та не має інших похідних прав на проживання в цьому житлі (як член сім`ї власника, орендар тощо), апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що право власності позивача є порушеним фактом реєстрації місця проживання відповідача у його квартирі, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог у справі.
Визначальним для захисту права на підставі статті 391 ЦК України є наявність у позивача права власності, яке не припинене у встановленому законом порядку.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява  № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)).
Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність надати оцінку пропорційності втручання у право на мирне володіння позивачем своїм майном та право на повагу до його приватного життя та втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції відповідача, на предмет їх виправданості такого, необхідності в зв`язку з цим для захисту права позивача та запобігання покладення надмірного тягаря на відповідачку. 
Для здійснення вищезазначеного, колегія суддів виходить з того, що позивач є власником вказаного житла на підставі договору дарування, який на час розгляду даного спору судом є чинним.
До отримання позивачем квартири в дар ним не було виявлено факту проживання в ній будь-яких осіб і, лише після укладення вказаного договору дарування він з`ясував, що у його квартирі зареєстрована ОСОБА_2 .
З придбаного ним житла у власність відповідачка виселилася добровільно з моменту переходу права власності на вказану квартиру, належних та допустимих доказів щодо її примусового виселення ОСОБА_1 з квартири відповідачем суду не надано. Особистих речей відповідачки ОСОБА_2 в квартирі немає. Доказів наявності у відповідачки ОСОБА_2 іншого житла у власності суду не надано.
Сторони по справі не є ні родичами між собою, ні членами сім`ї, також жоден з них не є членом сім`ї колишнього власника квартири – ОСОБА_3 . Судом також не встановлено наявності між сторонами жодних домовленостей щодо проживання та реєстрації відповідачки у квартирі позивача.
Вказана квартира є однокімнатною, з житловою площею 17 кв.м., загальною площа 34.8 кв.м.
На даний час в квартирі фактично проживає позивач ОСОБА_1 та його сестра, що при вселенні відповідачки у його однокімнатну квартиру було б порушенням його права на повагу до приватного життя та обмежувало права позивача, як власника, на житлове приміщення його квартири. 
Проаналізувавши все викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов правильного висновку відносно того, що відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, членом його сім`ї не є, із належної йому на праві власності квартири виселилася добровільно, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника шляхом визнання її такою, що втратила право на користування житлом, відповідно судом було дотримано принцип пропорційного втручання у право на повагу до житла  деклароване ст. 8 Конвенції, оскаржуване  судове рішення ухвалене з дотриманням норм національного законодавства та усталеної практики ЄСПЛ і підстави для їх скасування відсутні.
При цьому слід відхилити апеляційні доводи скаржника про те, що рішення суду порушує право відповідача на житло та є непропорційним втручанням у це право, адже наявності правових підстав для обмеження права власності позивача на житлове приміщення квартири відповідачем не доведено, а інших способів усунути порушення прав позивача у справі (як учасника цивільних правовідносин) не існує окрім як визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням (фактично позбавивши її права користування квартирою чим порушується право власності на майно позивача). 
Апеляційний суд враховує також, що при судовому розгляді не було встановлено існування у відповідача підстав для наявності правових підстав для користування квартирою позивача. Відповідно, апеляційні доводи про те, що скаржник є малозабезпеченою особою та не має де жити, не свідчать про наявність у неї права на користування житлом у квартирі позивача незалежно від їх доведеності.
Не можна погордитися із вказівкою скаржника на те, що суд не надав оцінку недобросовісним діям сторонам самого договору дарування, за яким позивач набув у власність квартиру, в якій зареєстрована відповідач, адже вказана обставина не входить до предмету доказування в цій справі, а відповідний правочин, про який вказує скаржник, є чинним та недійсним судом не визнавався, а сторонами не розривався. 
Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Та обставина, що судова справа про визнання цього договору дарування недійсним наразі перебуває на розгляді в Придніпровському районному суді м. Черкаси (№711/5528/19), про що зазначає скаржник, сама по собі не свідчить про відсутність у позивача в цій справі права на захист права власності на спірну квартиру.
Крім того, апеляційний суд звертає свою увагу на те, що відповідач звертаючись з даною апеляційною скаргу на рішення суду, одночасно не оскаржував ухвалу суду першої інстанції в цій справі від 09.07.2019 року про відмову в зупинення провадження у справі, також не звертався до суду апеляційної інстанції з аналогічним клопотанням. 
Твердження скаржника про те, що укладаючи договір дарування спірної квартири, його сторони недобросовісно приховали наявність у відповідача в цій справі права на проживання у квартирі, не ґрунтуються на доказах, а згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 10.12.2019 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за скаржником.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 10.12.2019 у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 12.02. 2020.

Суддя-доповідач                        

Судді