ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

05 лютого 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 737/761/19
Головуючий у першій інстанції – Лібстер А. С.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/166/20

Чернігівський апеляційний суд  у складі:
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,
із секретарями Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В., 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,          
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 07 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
місце ухвалення судового рішення – смт Куликівка,
час проголошення рішення суду – 13 год. 50 хв.,
дата складання повного тексту судового рішення – 08 листопада 2019 року.
                                      У С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням – будинком АДРЕСА_1 .
У мотивування заявлених вимог зазначала, що є власником указаного житлового будинку. Крім неї у приміщенні зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 , проте останній без поважних причин з серпня 2016 року не проживає у будинку, участі у веденні господарства не приймає, його особисті речі у будинку відсутні.
Указувала, що реєстрація відповідача створює для неї ряд перешкод, зокрема, вона вимушена нести додаткові витрати на сплату житлово-комунальних послуг, які нараховуються на кількість зареєстрованих осіб, та не може отримати житлових соціальних пільг (субсидію), оскільки для їх нарахування визначається сукупний дохід та кількість зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Добровільно знятися з обліку відповідач не бажає, чим порушує її права, як власника, створюючи їй перешкоди у розпорядженні власністю. 
Рішенням від 07 листопада 2019 року Куликівський районний суд позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив у повному обсязі. Визнав ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням – житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . Вирішив питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.  
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не дав належної оцінки твердженням відповідача стосовно протиправної поведінки позивачки, яка чинить перешкоди у користуванні жилим приміщенням.
Скаржник зазначає, що з 1974 року, коли він став головою колгоспного двору, почав благоустрій будинку, а саме: побудував гараж, курятник, літню кухню, прибудував кухню та прихожу, зробив газо-, водопостачання та водне опалення, провів роботи по утепленню будинку, тощо. Оскільки вартість домогосподарства збільшилась в декілька разів, вважає, що набув право власності на частину житлового будинку.
Указує, що не мав наміру залишати спільне господарство, але на даний час вимушений тимчасово проживати в будинку свого сина по АДРЕСА_1 , оскільки колишня дружина у 2018 році поміняла замки у будинку, викинула його особисті речі і з цього часу до житла не пускає. 
Звертає увагу, що ОСОБА_1 лише у 2016 році оформила право власності на житловий будинок у порядку спадкування після померлої у 1974 році матері. Посилається на те, що після цього часу будинок і господарські будівлі перебудовувались та поліпшувались подружжям спільно.
Наголошує на тому, що акт, складений друзями позивачки про те, що він добровільно не користується майном господарства і йому ніхто не перешкоджає проживати у будинку, не відповідає дійсності, що можуть підтвердити його син та дочка, а також в.о. старости с. Вересоч ОСОБА_3 
Позивачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.
Заслухавши суддю–доповідача, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Частинами 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що належний позивачці будинок є успадкованим майном, посилання відповідача на перешкоди з боку колишньої дружини у користуванні жилим приміщенням не підтверджені достовірними належними доказами, вимог на частку майна позивача з посиланням на його значне поліпшення за час шлюбу відповідач не заявляв.
Районний суд констатував про те, що ОСОБА_2 більше одного року не проживає за місцем реєстрації без поважних причин, спільним побутом з власником житлового приміщення не пов`язаний, що узгоджується з наданими стороною позивача доказами, які не викликають сумнівів у їх достовірності.
З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.  
У справі встановлено, що відповідно до копії рішення Куликівського районного суду від 21 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сторони  перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 жовтня 1970 року. Указаним рішення шлюб між подружжям розірвано (а.с. 31).
Рішенням Куликівського районного суду від 02 червня 2016 року позов ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок А-1, побудований у 1959 році, загальною площею 55,4 кв.м, житловою площею 42 кв.м, з надвірними будівлями, побудованими у 1970 році, який розташований по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .  У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 48-49).
Указаним рішенням встановлено, що ОСОБА_4 на день своєї смерті проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 , разом з дочкою ОСОБА_1 , зятем ОСОБА_2 та онуком ОСОБА_5 . З мотивів судового рішення вбачається також, що за технічною документацією на будинок, яка складена на день подачі позову, до садиби, крім будинку, побудованого в 1959 році, входили також прибудова до будинку  А-1-1, побудована в 1990 році, погріб Е-1, побудований в 1980 році, сарай в-1, побудований у 1980 році, гараж В-1, побудований у 1980 році, літня кухня Г-1, побудована у 1980 році. У визнанні права власності на указані будівлі і споруди суд відмовив з посиланням на те, що перелічене майно побудовано після смерті спадкодавця, а отже не може входити до складу спадкової маси.   
Реєстрація права приватної власності на житловий будинок за ОСОБА_1 проведена 07 липня 2016 року на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 5-7).
Згідно з довідкою Куликівської селищної ради від 03 липня 2019 року в будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає ОСОБА_1 Її співмешканець ОСОБА_2 зареєстрований за указаною адресою, але за свідченнями сусідів не проживає (а.с. 8).
Комісією у складі місцевих жителів с. Вересоч ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 03 липня 2019 року був складений акт про те, що з 2016 року ОСОБА_2 не проживає по АДРЕСА_1 , участі в утриманні житла не приймає та не користується комунальними послугами. Підписи членів комісії завірені в.о. старости сіл Вересоч, Веселе – Шило П. ОСОБА_9 (а.с. 9).
З наданого на запит апеляційного суду повідомлення Куликівської селищної ради від 31 січня 2020 року вбачається, що згідно з відомостями погосподарського обліку колишньої Вересоцької сільської ради, господарство за адресою: АДРЕСА_1 мало статус колгоспного двору у період з 1971 року по 1974 рік та з 01 червня 1985 року по 1990 рік. Головою колгоспного двору зазначений ОСОБА_2 З 01 січня 1991 року вищевказане господарство статусу колгоспного двору не мало, головою сім`ї  указаний ОСОБА_2 (а.с. 86).
Доданий відповідачем до апеляційної скарги витяг з погосподарської книги за 1967-1968 роки (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) має інформацію про те, що членами колгоспного двору у вказаний період були ОСОБА_4 , її дочка ОСОБА_10 (вибула 01 січня 1968 року), дочка ОСОБА_1 та зять ОСОБА_2 (а.с. 68).  
Звернувшись з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, ОСОБА_1 зазначала, що відповідач, будучи зареєстрованим у її власному будинку та фактично не проживаючи у ньому з серпня 2016 року, створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, чим порушує її права, як власника майна. 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). 
За змістом ч. 1ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Аналогічні положення зазначені і в ст. 150 ЖК УРСР.
Приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Законодавець роз`яснює, що до поважних причин можна віднести строкову службу в армії, навчання, роботу за кордоном, лікування, тривалі відрядження, тощо. Власник житла і член його сім`ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом. 
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР).
Статтею 72 ЖК УРСР визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно з ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності.
За приписами ст. 563 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) у випадку смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається, а спадкується лише особисте майно членів колгоспного двору. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишилося, майно двору спадкується на загальних підставах. 
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму ВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, зокрема, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за наявністю для цього законних підстав не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.
Так, за матеріалами справи встановлено, що господарство по АДРЕСА_1 мало статус колгоспного двору, членами якого були ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Після смерті у 1974 році голови колгоспного двору ОСОБА_4 частки сторін у спірному житловому будинку є рівними, оскільки вони в рівних частках набули право власності на це майно як члени колгоспного двору.
Станом на 15 квітня 1991 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали разом у спірному будинку, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_2 , який своєю працею і коштами брав участь у веденні спільного господарства двору, станом на 15 квітня 1991 року не втратив право на частку у майні колишнього колгоспного двору, оскільки рахувався його головою, і на даний час має право користування спірним житловим будинком, як його співвласник. 
Є хибними висновки суду першої інстанції про те, що будинок позивача успадкований, а отже є її особистою власністю з посиланням на рішення Куликівського районного суду від 02 червня 2016 року, яким частково задоволено позов ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування, з огляду на таке.
Частинами 4 та 5 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи  рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрала законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Так, у даній справі встановлено, що господарство колишнього подружжя мало правовий статус колгоспного двору, головою якого станом на січень 1991 року рахувався відповідач. При зверненні до Куликівського районного суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4 , ОСОБА_1 визначила відповідачем лише Вересоцьку сільську раду Куликівського району Чернігівської області, не повідомивши суд про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 мав статус колгоспного двору, членом якого на час смерті ОСОБА_4 був і ОСОБА_2 , права і обов`язки якого указаним судовим рішенням можливо було вирішити.
При цьому, задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про визнання права власності, суд першої інстанції не визнав за позивачкою право власності на ті будівлі і споруди, які були збудовані після 1974 року, указавши, що вони не могли входити до складу спадкової маси.
Отже, встановлені у рішенні Куликівського районного суду від  02 червня 2016 року обставини щодо власника будинку не являються преюдицією для вирішення даної справи з огляду на суб`єктний склад сторін. Відповідно всі надані сторонами при вирішенні даного спору докази та заперечення аналізуються судом з точки зору їх достатності, достовірності, належності та допустимості. Виходячи з наведеного, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування будинком, оскільки це обмежить його право як власника майна на користування останнім.
Ураховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 знайшли свої підтвердження.  Відтак, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, колегія суддів приходить висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу та скасовує в цілому рішення суду першої інстанції, з позивача на користь ОСОБА_2 належить стягнути судовий збір у сумі 1 152,6 грн за розгляд справи апеляційним судом.                                 
Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -
                                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 07 листопада 2019 року – скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в сумі 1152,6 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2020 року.

Головуюча:                                             Судді: