КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 

     Апеляційне провадження:                                                     Доповідач - Ратнікова В.М.
     22-ц/824/4725/2020              
                                              
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                        Справа 360/104/17-ц
 
20 лютого 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ :
 
головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів                        - Левенця  Б.Б.    
                                   - Борисової О.В.
при секретарі            - Масловській К.І.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 квітня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Унятицького Д.Є., у справі за позовом ОСОБА_2 до Пісківської селищної об`єднаної громади Бородянського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -
 
в с т а н о в и в:
 
20 січня 2017 року ОСОБА_2  звернулася до Бородянського районного суду Київської області з позовом до Пісківської селищної об`єднаної громади Бородянського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником 1/2частини будинку АДРЕСА_1 . 
Інша Ѕ частина цього будинку належала ОСОБА_3 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. 
Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася, спадщину ніхто зі спадкоємців не прийняв, спадщина не визнана відумерлою.
Зазначала, що з 2000 року вона відкрито, добросовісно користується всім домоволодінням, проводить поточні ремонти, сплачує комунальні платежі та податок за земельну ділянку для обслуговування даного будинку та надвірних споруд. 
Враховуючи те, що після смерті ОСОБА_3 вона добросовісно та відкрито користується усім домоволодінням більше десяти років та не порушує права інших осіб, просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 18 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 до Пісківської селищної об`єднаної громади Бородянського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 31 січня 2020 року ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бородянського  районного суду Київської області від 18 квітня 2017 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 квітня 2017 року ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права. 
Зазначив, що його мати ОСОБА_3 була  власником 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_3 склала заповіт, за яким все належне їй майно заповіла йому. Він, як спадкоємець першої черги після смерті матері, в порядку ст. 549 ЦК УРСР фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме, продовжував разом із сім`єю проживати в1/2 частині будинку АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності матері, користуватися надвірними будівлями та обробляти земельну ділянку біля будинку, що підтверджується довідками виконкому ради Пісківської селищної об`єднаної територіальної громади, копією заповіту, копією його паспорту, копією свідоцтва про його народження, копією будинкової книги.
Для оформлення своїх спадкових прав він звернувся до Бородянської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, у зв`язку з цим була заведена спадкова справа №264/2019, однак 13 січня 2020 року державним нотаріусом було відмовлено у видачі йому свідоцтва про право на спадщину, оскільки з Державного реєстру речових права на нерухоме майно було встановлено, що майно вже не належить спадкодавцю: 1/2 частина будинку , яка належала спадкодавцю  ОСОБА_3 , зареєстрована за іншою особою ОСОБА_2 на підставі рішення Бородянського районного суду від 18 квітня 2017 року у справі за № 360/104/17-ц.
Вказав, що з доданого до матеріалів справи позивачкою технічного паспорту на будинок, та інвентаризаційної справи №2168 на будинковолодіння АДРЕСА_1 , станом на 1987 рік, вбачається, що будинок постійно був розділений на дві квартири з окремими входами в приміщення, де його мати - ОСОБА_3 займала квартиру під №1.
Звернув увагу на те, що ця частина квартири в будинку постійно обслуговувалася лише його матір`ю, а після її смерті - ним, оскільки на кожний вхід був свій ключ і позивачка не мала ніколи доступу до цієї частини будинку, в тому числі, немає такого доступ  і на сьогоднішній день. На успадковану ним частину будинку на його замовлення був виготовлений в 2003 році робочий проект газозабезпечення житлового будинку по АДРЕСА_1 .
До позовної заяви позивачка долучила квитанції про сплату, з її тверджень, за електроенергію за весь будинок та за користування всією  земельною ділянкою біля будинку. Проте у частині будинку, яка належала його матері, є свій окремий електричний лічильник з відокремленим особовим рахунком на його ім`я - ОСОБА_1 , за показами якого ним особисто сплачувалися рахунки за користування електроенергією, що підтверджується копією договору про користування електричною енергією №060360105, укладеного  в 2001 році з ВАТ «Київобленерго», копіями рахунків на сплату електроенергії та квитанцій до них.
Також зазначив, що позивачкою лише 17 квітня 2018 року оформлено на себе право власності на земельну ділянку біля будинку, площею 0,15 га, цільове признання - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 , а тому, не будучи власником земельної ділянки біля спірної частини будинку  до 17 квітня 2018 року, позивачка  не могла сплачувати податок за всю землю біля будинку.
Звертав увагу на те, що до матеріалів справи позивачка надала копію будинкової книги лише на свою частину будинку, а на іншу частину будинку, власником якої є його мама, була заведена інша будинкова книга, в якій міститься інформація про реєстрацію його та його сім`ї - дружини і дитини у  вказаному будинку.
Зі змісту оскаржуваного рішення та матеріалів даної цивільної справи не вбачається, якими доказами підтверджено відкрите, безперервне володіння позивачкою спірною частиною будинку протягом десяти років.
У свою чергу, згідно акту депутата  Пісківської  селищної  ради  об`єднаної територіальної громади, виборчий округ № 1 ОСОБА_4 від 27 січня 2020 року, складеного в присутності сусідів, який ним додано до апеляційної скарги, вбачається, що сусіди засвідчують той факт, що позивачка, яка є власником сусідньої 1/2 частини будинку, жодного разу не користувалася другою частиною будинку, яка належала на праві власності померлій ОСОБА_3 , та не користувалася її частиною земельної ділянки. Порядок користування житловим будинком та земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не змінювався до сьогодні.
Таким чином, рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 квітня 2017 року позбавило його, як спадкоємця після смерті матері - ОСОБА_3 , права на спадкове майно, яке за життя належало його матері.
У судовому засіданні ОСОБА_1  та його представник адвокат Карасьова  Людмила  Анатоліївна підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомила, а тому  колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.  18 лютого 2020  року на адресу  апеляційного суду надійшов  відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, який  нею не підписаний, а тому колегія суддів не може на нього посилатись  в судовому рішенні.
Представник відповідача Пісківської селищної об`єднаної громади Бородянського району Київської області в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку,  причину своєї неявки суду не повідомив,  а тому  колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Подаючи апеляційну скаргу на рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 квітня 2017 року ОСОБА_1 посилався на те, що вказаним рішенням вирішено питання про його права та інтереси.
На підтвердження вказаних доводів  апелянтом до апеляційної скарги додано, зокрема, копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 , копію будинкової книги, копію заповіту від 05 грудня 1995 року, постанову Бородянської районної державної нотаріальної контори Київської області про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.01.2019 року №22/02-14, лист депутата Пісківської селищної ради об`єднаної територіальної громади, виборчий округ № 1 ОСОБА_4 від 27 січня 2020 року, довідку виконавчого комітету Пісківської селищної ОТГ від 28.01.2020 року, довідку Пісківської селищної ОТГ від 21.08.2019 року .
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 30 жовтня 2019 року ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Апелянт ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . 
Згідно даних паспорта громадянина  України, ОСОБА_1 був зареєстрований  в будинку  АДРЕСА_1   з 16.05.1979  року по  20.06.2003 року, а з  20.06.2003 року  зареєстрований в АДРЕСА_2 .
Посилаючись  на те, що на день  смерті  матері ОСОБА_3 він був постійно зареєстрований  та проживав у  спірному домоволодінні,  ОСОБА_1   вважає себе таким, що  фактично прийняв спадщину. Для оформлення  спадщини  він  13 січня 2020 року звернувся до Бородянської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 - 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Бородянської районної державної нотаріальної контори Київської області про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.01.2019 року №22/02-14 відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку номер АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . 
Відмова у вчиненні нотаріальної дії обґрунтована тим, що майно не належить спадкодавцю. Ѕ частка спадкового будинку зареєстрована за іншою особою ОСОБА_2 на підставі рішення Бородянського районного суду від 18.04.2017 року №360/104/17-ц.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку що, ухваливши рішення від 18 квітня 2017 року, Бородянський районний суд Київської області вирішив питання про права та інтереси апелянта ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 належить позивачці ОСОБА_2 на підставі договору дарування будинку від 17.12.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Бородянської державної нотаріальної контори за реєстровим №4451.
Власником іншої 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 29 грудня 1981 року Бородянською державною нотаріальною конторою за реєстровим №2753.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією запису акту про смерть №14 від 26 січня 2000 року. 
З листа Бородянської районної державної нотаріальної контори від 10.03.2017 року №434/02-14 вбачається, що спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не заводилась.
Звертаючись в суд з позовом до  Пісківської селищної об`єднаної громади Бородянського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,   ОСОБА_2 посилалася на те, що вона з 2000 року, тобто більше 10 років, відкрито, добросовісно користується всім домоволодінням, проводить поточні ремонти, сплачує комунальні платежі та податок за земельну ділянку для обслуговування даного будинку та надвірних споруд у зв`язку з чим просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .
Задовольняючи позов ОСОБА_2 до Пісківської селищної об`єднаної громади Бородянського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,  суд першої інстанції виходив з того, що  позивачка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти цим майном протягом десяти років.
З такими висновками  суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного. 
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним  є рішення, ухвалене  судом відповідно до норм матеріального  права із дотриманням  норм  процесуального права.
 Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому  засіданні. 
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).
Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Таким чином, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.
Такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), який враховуються апеляційним судом на підставі частини четвертої статті 263 ЦПК України.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 729/608/17 (провадження 14-648цс18).
Предметом спору у справі, яка переглядається, є визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, яке належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Отже ОСОБА_2 мала довести факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року, в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 60 ЦПК України 2004 року, в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення, визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст.212 ЦПК України 2004 року, в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
ОСОБА_2 в позовній заяві вказала, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася, спадщину ніхто зі спадкоємців не прийняв, спадщина не визнана відумерлою. З 2000 року вона відкрито, добросовісно користується всім домоволодінням, проводить поточні ремонти, сплачує комунальні платежі та податок за земельну ділянку для обслуговування даного будинку та надвірних споруд. 
На підтвердження вказаних обставин позивачкою було надано суду першої інстанції копії оплачених рахунків за електроенергію на ім`я ОСОБА_5 за жовтень 2015 року, травень 2016 року, липень 2016 року, серпень 2016 року, копії податкових повідомлень на ім`я ОСОБА_5 , зокрема, від  31.07.2014 року, 21.11.2016 року та рахунків про сплату податку на землю, зокрема від 18.01.2017 року.  
Суд першої інстанції  не  дав жодної правової оцінки  доводам позивачки  та наданим на їх підтвердження доказам.
Аналізуючи  надані позивачкою докази, колегія суддів приходить до висновку, що вони не підтверджують відкритість та безперервність володіння позивачкою спірним майном без правової підстави, добросовісність заволодіння майном та факт володіння спірним майном протягом  10 років, з огляду на наступне.
Так,  копії квитанцій  ПАТ " Київобленерго" про сплату платежів на використану електроенергію  оформлені на ім`я  ОСОБА_6   ( нині Герасименко), в них вказано особовий  рахунок  № НОМЕР_3 , платежі здійсненні  за електроенергію за  жовтень  2015 року,  травень та  липень 2016 року .  З вказаних  доказів не вбачається, що  позивачкою здійснювалась оплата за використані електроенергію і в  спірній 1/2 частині домоволодіння за період з 2000 року і по 2017 рік . 
З наданих копій  4 квитанцій про сплату  податку на землю  вбачається,  що  23.08.2014 року  ОСОБА_2 було сплачено податок за землю в сумі  32,26 грн. по АДРЕСА_1 площа ділянки не зазначена.  З двох  квитанцій  від  06.12.2014 року вбачається, що  ОСОБА_6 було  сплачено  земельний податок в сумі  24,38 грн. та в сумі  2,27 грн. , за  яку земельну ділянку - не зазначено. В квитанції від 07.08.2013 року зазначено про сплату  ОСОБА_6 , АДРЕСА_1 плату за землю  в сумі  32,26  грн. за  0,242200 га.
З вказаних доказів також не вбачається, що позивачкою здійснювалась оплата  податку за всю земельну ділянку по АДРЕСА_1 за період з 2000 року і по 2017 рік .
 Інших доказів позивачкою надано не було. Тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про неправильність та необгрунтованість  висновків суду першої інстанції  про  те, що позивачка  відкрито, добросовісно, безперервно володіла спірною частиною будинку протягом десяти років.
Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що  будинковолодіння АДРЕСА_1 , постійно було розділено на дві квартири з окремими входами в приміщення, де його мати - ОСОБА_3 займала квартиру під №1. Зазначені доводи  апелянта підтверджуються копіями  будинкових книг та технічного паспорту  на  вказаний будинок.
  ОСОБА_1 також посилається  в скарзі на те, що   квартира   АДРЕСА_3 постійно обслуговувалася лише його матір`ю, а після її смерті - ним, оскільки на кожний вхід був свій ключ і позивачка не мала ніколи доступу до  частини будинку, яка належала його матері, в тому числі і на сьогоднішній день. 
На підтвердження  вказаних доводів  ОСОБА_1 надав суду  копію робочого проекту  газозабезпечення  житлового будинку АДРЕСА_1 , виготовлений  ПП " Вікторія"  05.12.2003 року  на його замовлення. Також  апелянтом надано суду копію  договору  № 060360105 про користування електричною енергією побутовим споживачем від 18.12.2001 року, укладеного між  ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_1 та ВАТ " Київобленерго", особовий рахунок 36-105 та квитанції про сплату коштів за спожиту ним електроенергію  по АДРЕСА_1   за період з  01.12.2003 року по  01.01.2004 року, за  грудень  2004 року,  за січень 2008  року. 
Аналізуючи вказані докази, колегія суддів вважає, що  ОСОБА_1   підтверджено факт  користуванням ним  після смерті матері ОСОБА_3   квартирою  АДРЕСА_3 , що становить 1/2 частину вказаного будинку, а тому доводи позивачки про те, що саме вона   з 2000 року  і до цього часу  відкрито та добросовісно  володіє  вказаним чужим майном є безпідставними.
З наданого  на запит суду першої інстанції копії  запису акту  про смерть  № 14 від 26 січня 2000 року вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В графі «Прізвище, ім`я, по батькові, адреса заявника та його підпис» вказано « ОСОБА_1 АДРЕСА_1 ».
На вказану обставину суд першої інстанції уваги не звернув. Не з`ясував чи є  у ОСОБА_3 спадкоємці, які фактично прийняли спадщину. Не вирішив питання про залучення ОСОБА_1 до участі у справі в якості третьої особи, яка входить до кола осіб, які мають право на спадкування після померлої ОСОБА_3 , що порушило його спадкові права.
Також судом першої інстанції не враховано, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №924/925/17 та від 22.05.2018 у справі №922/1574/17).
В порушенні  вимог частини четвертої статті 10, статті 33 ЦПК України 2004 року, в редакції Закону на час ухвалення оскаржуваного рішення,  суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не визначився зі складом осіб, які повинні брати участь у справі.
Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Згідно статей 525, 526 ЦК Української РСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу).
Згідно статті 548 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.
Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Статтею 549 ЦК Української РСР 1963 року визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що він, як спадкоємець першої черги, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме продовжував разом із сім`єю проживати в Ѕ  частині будинку, яка належала на праві власності ОСОБА_3 , користуватися надвірними будівлями та обробляти земельну ділянку біля будинку.
 На підтвердження доводів про прийняття спадщини апелянтом надано наступні докази:
копію паспорта з відміткою про місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з 16.05.1979 року по 20.06.2003 року;
копію будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_4 з якої вбачається, що ОСОБА_1 був зареєстрований за вказаною адресою разом зі спадкодавцем та членами його сім`ї та , що його було знято з реєстрації за цією адресою 20.06.2003 року. При цьому з довідки виконавчого комітету Пісківської селищної ради Бородянського району Київської області від 06 квітня 2017 року №1276 вбачається, що у зв`язку із впорядкуванням адресної нумерації, будинку за адресою АДРЕСА_4 була присвоєна поштова адреса АДРЕСА_5 ;
акт депутата  Пісківської  селищної  ради  об`єднаної територіальної громади, виборчий округ № 1 ОСОБА_4 від 27 січня 2020 року, складений в присутності сусідів,  яким підтверджено факт проживання ОСОБА_1 з сім`єю після смерті матері ОСОБА_3 та користування  спірним майном  до 2003 року,  а з 20.06.2003 року почав проживати за іншою адресою: АДРЕСА_2 , але продовжував володіти та користуватися спадковим майном, яке залишилося після смерті матері. Також у цьому акті зазначено, що власники сусідської 1/2 частини будинку жодного разу не користувалися другою частиною будинку, яка належала на праві власності померлій ОСОБА_3 та не користувалися її частиною земельної ділянки. Порядок користування житловим будинком та земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 не змінювався до сьогодні;
довідку виконавчого комітету Пісківської селищної ОТГ від 28.01.2020 року про те, що ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, а саме продовжував проживати з сім`єю та користуватися 1/2 частиною житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельною ділянкою біля нього;
довідку Пісківської селищної ОТГ від 21.08.2019 року про те, що ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала з 27 березня 1957 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на дату смерті померла мала такий склад сім'ї: ОСОБА_1 (син, зареєстрований 16.05.1979 року), ОСОБА_7 (невістка), ОСОБА_8 (онук);
копію договору №060360105 про користування електричною енергією побутовим споживачем від 18.12.2001 року укладеного між ОСОБА_1   та ВАТ «Київобленерго» предметом якого є користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_1 ;
копії рахунків на сплату електроенергії за грудень 2003 року, грудень 2004 року та січень 2008 року;
копію робочого проекту газозабезпечення житлового будинку по АДРЕСА_6 » у 2003 році на замовлення ОСОБА_1 .
З наведеного слідує, що після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем є її син ОСОБА_1 - апелянт, якого не було залучено до участі в даній справі та вирішено питання про його права, обов`язки та інтереси.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що не отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину  не позбавляє його спадщини, яку він прийняв згідно ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року та, яка, у відповідності до  статті 548 ЦК Української РСР 1963 року належить йому з моменту відкриття спадщини.
Додані до апеляційної скарги докази та матеріали справи в сукупності дають підстави дійти висновку про те, що позивачка, в силу проживання в одному будинку з двома окремими входами з ОСОБА_1 , була обізнана про спадкоємця  спірного нерухомого майна, а отже знала, що заволоділа чужою річчю, тому її володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння, оскільки володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо у момент набуття речі її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачкою не доведено наявність  усіх, передбачених статтею 344 ЦК України,  підстав , необхідних для набуття  нею права власності за набувальною давністю на 1/2 частину  житлового будинку  АДРЕСА_1 після смерті  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , та про відсутність правових підстав для задоволення позову. 
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 квітня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до Пісківської селищної об`єднаної громади Бородянського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 цієї статті,  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання апеляційної скарги, яка задоволена в повному обсязі, апелянтом сплачено 960 грн. судового збору. 
Отже, з урахуванням вимог ч.10 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню  судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 960 грн.
Керуючись ст.344 ЦК України,  141, 263, 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України,  суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
В задоволенні позову ОСОБА_2 до Пісківської селищної об`єднаної громади Бородянського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_5 ) судовий збір в розмірі 960 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року.

Головуючий:                                                      Судді: