Дата документу 15.01.2020 Справа № 334/2866/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
         Єдиний унікальний № 334/2866/19                                          Головуючий у 1 інстанції 
         № провадження 22-ц/807/144/2020 Гнатюк О.М.
Доповідач: Бєлка В.Ю.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.
               Суддів: Кухаря С.В.        
                Онищенко Е.А.                
За участю секретаря: Книш С.В.
       
               розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вельможка Сергія Павловича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Дніпровський районний у м. Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення, 
В С Т А Н О В И В:
               У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, зазначивши заінтересовану особу: Дніпровський районний у м. Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що він народився у м. Запоріжжя 15.12.1947 року. 
               В свідоцтві про народження його батько ОСОБА_2 значиться як поляк, мати - ОСОБА_3 зазначена як українка.
Зазначає, що його батько насправді був уродженим поляком, сповідував римо-католицьку віру та хрещений за римо-католицьким обрядом.
Свідоцтво про народження його батька не збереглося.
Вказує, що його батьки з дитинства виховували його відповідно до польських традицій. Він все своє життя сповідує римо-католицьку віру, святкує польські свята та вважає себе поляком.
Встановлення факту польського походження йому необхідно для впорядкування документів, для реалізації особистих прав та отримання можливості користуватися окремими пільгами і гарантіями, що передбачені чинним законодавством Республіки Польща для громадян пострадянських республік польського походження, а також надасть йому можливість відновити національність та встановити офіціальну належність.
Встановлення факту не порушує жодних прав, інтересів, чи свобод інших осіб.
Посилаючись на зазначені обставини просив суд встановити юридичний факт, що він ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя Запорізької області, актовий запис № 2423 від 27.12.1947 року, громадянин України за національністю є «поляк».
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2019 року відмовлено в задоволені заяви.
               У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Вельможко С.П. зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом безпідставно відмовлено у задоволені заяви, не вжито заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. Суд обґрунтовуючи відмову в здадоволені заяви необґрунтовано послався на висновок викладений в Постанові Великої Палати Верховного суду від 29.05.2019 року, чим порушено права та інтереси заявника, оскільки заявник звернувся до суду з заявою раніше ніж Велика Палата Верховного суду дійшла такого висновку, яким обґрунтовується відмова в задоволені заяви. Просить рішення суду скасувати на ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
               За вимогами ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаючись як на підстави своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
               Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без замовлення.
               Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
               Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Запоріжжя, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія № НОМЕР_1 від 27.12.1947 року, відповідний запис № 2423.
               З вказаного свідоцтва також вбачається, що батьком заявника ОСОБА_1 є ОСОБА_2 за національністю «поляк», а мати ОСОБА_3 за національністю «українка».
               Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що дана категорія справ не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.
Колегія судді погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
               Згідно із ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
               Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
               У частині 1 статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).
               Матеріли справи свідчать про те, що заявник звернувся із заявою про встановлення факту належності заявника до певної національності. При цьому рішення, дії чи бездіяльність органу ДРАЦС щодо внесення змін до актових записів цивільного стану заявник не оскаржує.
               Згідно Указу Президента України 31 грудня 1991 року № 24 "Про порядок зміни громадянами України національності", національність може бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. 
               На підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99 втратив чинність Указ Президента України від 31 грудня 1991 року.
               Відтак чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України "Про національні меншини в Україні". Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.
               Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.
               Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.
               Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.
               Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону "Про національні меншини в Україні". Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.
               Отже, встановлення факту, про який просить заявник, не створює для нього юридичних наслідків та набуття відповідних прав на території України.
               За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.
               Аналогічний висновок викладений в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у цивільній справі № 398/4017,18.
               Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.        
               Частиною 1 статті 5 ЦПК України встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
               Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
               Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вельможка Сергія Павловича залишити без задоволення.
               Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2019 року по цій справі залишити без змін.
       Дата складання повної постанови 20 січня 2020 року.
               Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: С.В. Кухар
       
                Е.А. Онищенко