ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 р.	Справа № 440/4628/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Сіренко О.І. ,  Калиновського В.А. ,
за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 02.12.19 року по справі № 440/4628/19
          за позовом         ОСОБА_1  
          до        Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області ,        Державної казначейської служби України                
          про визнання дій неправомірними та стягнення матеріальної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
26 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Державної казначейської служби України   про:
- визнання неправомірними дії Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо незаконного відрахування податку зі щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 ;
- стягнення з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку - 112 715,46 грн;
- встановлення строку для подання Полтавським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області, Державною казначейською службою України до суду звіту про виконання постанови, яка вимагає вчинення певних дій.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Державної казначейської служби України про визнання дій неправомірними та стягнення матеріальної шкоди.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права.
Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що на його думку, суд першої інстанції помилково застосував приписи пункту два частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки за рішенням суду від 14 червня 2018 року я звертався з позовом до Полтавського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Полтавської області.
Відповідачами у справі за позовом, яким звернувся позивач 26 листопада 2019 року є: Головне управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області і до Державного казначейства України.
Отже, позивач вважає, що з урахуванням обставин справи не можна визнати той факт, що даний спір є між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Більше того, рішенням Октябрського районного суду міста Полтави Полтавської області від 19 липня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 Полтавського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Полтавської області і Державної казначейської служби України задоволені і          стягнуто з Державного бюджету України за рахунок коштів Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 112 715 грн. 46 коп.
Постановою Харківського апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року рішення Октябрського районного суду міста Полтави Полтавської області від 19 липня 2018 року скасовано і провадження у справі №554/4734/18 закрито з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №757/70264/17ц, постанову від 05 червня 2019 року у справі №686/23445/17 та на постанову від 05 вересня 2019 року у справі №686/6775/18 в зв`язку з тим, що "справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства".
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відмовляючи у відкритті провадження по вказаній справі, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку позивач повторно звернувся до суду із адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, що в силу ч. 5 ст. 170 КАС України, не допускається.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі.
Так, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду, надалі - КАС України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Позивач, згідно з п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України, - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.
З положень наведеної вище норми КАС України вбачається, що застосування судом цієї норми, як підстави для відмови у відкритті провадження у справі можливе виключно за наявності таких підстав: 1) спір виник між тими самими сторонами; 2) є спір про той самий предмет; 3) є спір з тих самих підстав; 4) є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.
Так, підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення мас коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.10.2018 р. у справі № 809/487/18.
З матеріалів справи судом встановлено, що в межах справи № 816/1595/18 ОСОБА_1 звертався з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просив суд: визнання неправомірними дії Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо незаконного відрахування податку зі щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 ; зобов`язання Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання, призначене у відповідності до діючого законодавства без утримання податку; стягнення з Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_1 заборгованості в сумі 112 715,46 грн.
Натомість, у справі № 440/4628/19 позивач звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Державної казначейської служби України, в якому просить суд: визнати дії Полтавського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо незаконного відрахування податку з мого щомісячного довічного грошового утримання - неправомірними; стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку - 112 715 грн. 46 коп.
Аналізуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку вимоги в позовній заяві про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку - 112 715 грн. 46 коп. заявлені до Державної казначейської служби України, що виключає можливість застосування судом, в цьому випадку, положень п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до вимог ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Так, у справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 28 березня 2006 року у справі "Мельник проти України" (Melnyk v. Ukraine), заява № 23436/03, пункти 22-23, 26, а також у рішенні від 18 лютого 2011 року по справі "Мушта проти України", заява № 8863/06, пункти 37, 38, 47, розкриваючи зміст принципу юридичної визначеності в контексті передбаченого у п. 1 ст. 6 ЄКПЛ права на доступ до суду зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інший підхід розцінюється як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду.
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для вирішення питання та порушено норми процесуального права, які призвели до необґрунтованого прийняття судового рішення, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 року по справі № 440/4628/19  скасувати.
Адміністративну справу № 440/4628/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Державної казначейської служби України про визнання дій неправомірними та стягнення матеріальної шкоди - направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.І. Сіренко    В.А. Калиновський   	
Повний текст постанови складено  24.01.2020 року