Постанова
іменем України
 
26 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 229/3086/16-к
провадження № 51-3608 км 19
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,  
прокурорів                                                  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
представника потерпілого 
ОСОБА_7 – адвоката                      ОСОБА_8 ,
(в режимі відеоконференції)                
потерпілого                                             
(в режимі відеоконференції)                 ОСОБА_7 ,                                                  
захисника – адвоката                            ОСОБА_9 ,
засудженого
(в режимі відеоконференції)                 ОСОБА_10 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну засудженого ОСОБА_10 
на вирок Дружківського міського суду Донецької області від 2 жовтня 2018 року 
та ухвалу Донецького апеляційного суду від 10 квітня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12016050260000519, за обвинуваченням 
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Кіровка Маловисківського р-ну Кіровоградської обл., жителя 
АДРЕСА_1 , раніше судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Дружківського міського суду Донецької області від 2 жовтня 2018 року 
ОСОБА_10 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VІІІ) ОСОБА_10 у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2016 року до 2 жовтня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_7 для відшкодування моральної шкоди по 200 000 грн кожному і на користь державного бюджету судовий збір у сумі 1409,60 грн.   
Вирішено питання щодо речових доказів, зняття арешту і судових витрат 
у кримінальному провадженні. 
Донецький апеляційний суд ухвалою від 10 квітня 2019 року зазначений вирок залишив без зміни.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VІІІ) ОСОБА_10 у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2016 року по 10 квітня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_12 
за обставин, установлених судом та детально викладених у вироку.
Згідно з вироком ОСОБА_10 22 квітня 2016 року в проміжок часу між 23:30 та 23:44 біля спостережного пункту на території взводного опорного пункту «Мостик» поблизу с. Шуми Костянтинівського району Донецької області, умисно з метою вбивства ОСОБА_12 завдав йому не менше восьми ударів кулаками і взутими ногами в обличчя, голову й інші частини тіла та не менше чотирьох ударів обухом
і робочою частиною штикової лопати по голові.
Далі з метою приховання вчиненого злочину ОСОБА_10 помістив ще живого ОСОБА_12 до багажного відділення автомобіля ВАЗ-2106, відвіз його до водойми між селами Розівка та Пантелеймонівка Ясинуватського району Донецької області, там витягнув його із багажного відділення та, продовжуючи свої злочинні дії, завдав не менше 10 ударів кулаками в обличчя, голову та інші частини тіла, а коли потерпілий від отриманих травм впав на землю, взяв дерев`яну палицю і протягом однієї хвилини із силою завдав ще не менше 10 ударів по голові потерпілому, поки потерпілий не перестав дихати. Від отриманих тілесних ушкоджень, а саме тупої травми голови з переломом основи черепа, яка ускладнилась крововиливом під м`які мозкові оболонки, в шлуночки і речовину головного мозку, набряком мозку, 
що спричинило зупинку функції нервової системи, серцевої діяльності і дихання, потерпілий ІНФОРМАЦІЯ_2 помер на місці події. Смерть потерпілого настала 
в результаті травматичного субарахноїдального крововиливу та відкритого перелому основ черепу. 
Після цього з метою приховування злочину ОСОБА_10 скинув тіло потерпілого у водойму та з місця скоєння злочину зник.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_10 просить скасувати судові рішення щодо нього у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України 
про кримінальну відповідальність, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що він діяв із непрямим умислом і його дії мають бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК. Стверджує, що не мав наміру вбивати потерпілого, про що свідчать наявні у справі докази, зокрема, висновок судово-медичного експерта від 5 травня 2016 року № 83, якому суд при постановленні вироку дав неправильну оцінку. Зазначає, що за цим висновком смерть ОСОБА_12 настала за 4 – 5 діб до моменту дослідження трупа, труп потерпілого було виявлено 4 травня 2016 року, а подія сталася 22 квітня 2016 року. Засуджений вказує, що апеляційний суд усупереч вимогам кримінального процесуального закону належним чином 
не розглянув доводів, наведених в  апеляційній скарзі його захисника. 
Представник потерпілого ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_8 та прокурор, подали на касаційну скаргу засудженого заперечення, в яких просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_10 – без зміни.
 
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні: засуджений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_9 підтримали подану касаційну скаргу засудженого, потерпілий ОСОБА_7 та його представник  ОСОБА_8 заперечували проти задоволення касаційної скарги.
Прокурори просили касаційну скаргу засудженого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а судові рішення щодо нього – без змін.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України 
(далі – КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.  
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Тому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Як видно з матеріалів кримінального провадження, доводи в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_10 про неправильну кваліфікацію дій за ч. 1 ст. 115 КК  були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які обґрунтовано визнали ці доводи безпідставними, оскільки вони не були підтверджені. Колегія суддів погоджується з такими висновками судових інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні доказів із точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності. 
Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд відповідно до обвинувального акта в межах висунутого обвинувачення, безпосередньо дослідивши докази та належно їх оцінивши, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості 
ОСОБА_10 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_12 за обставин, викладених у вироку.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні зазначеного злочину підтверджується частково показаннями самого засудженого,  а також показаннями потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та інших, даними протоколів огляду місця події, слідчого експерименту, висновків експертиз, зміст яких детально відображено у вироку.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_10 , не заперечуючи факту завдання ним потерпілому тілесних ушкоджень, зазначає, що наміру вбивати останнього не мав, 
а тому його (засудженого) дії неправильно розцінено судовими інстанціями як умисне вбивство ОСОБА_12 .
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», для відмежування умисного вбивства від   умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого 
(ч. 2 ст. 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним  при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю. Якщо винний діяв 
з умислом на вбивство,  тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має. 
Як убачається з матеріалів справи, спочатку ОСОБА_10 завдав ОСОБА_12 не менше восьми ударів кулаками і взутими ногами по обличчю, голові та іншим частинам тіла потерпілому і не менше чотирьох ударів обухом і робочою частиною штикової лопати по голові, після чого знову завдав йому не менше 10 ударів кулаками в обличчя, голову та в інші частини тіла, а коли ОСОБА_12 від отриманих травм впав на землю, дерев`яною палицею протягом однієї хвилини із силою завдав ще не менше 10 ударів по голові потерпілому.
Згідно з висновком експерта від 5 травня 2016 року № 83 під час експертизи трупа ОСОБА_12 виявлено такі ушкодження: синець обличчя, дві забиті рани лівої скроневої ділянки й одна забита рана потилиці, великий синець обличчя і голови, тріщина лівої скроневої ділянки склепіння черепа, відкритий перелом основи черепа, крововилив під м`які мозкові оболонки, в шлуночки і речовину головного мозку. Ці ушкодження утворились від дії тупих предметів незадовго до смерті, були оцінені в сукупності і мали ознаки тяжких тілесних ушкоджень. Смерть ОСОБА_12 настала від травми голови з переломом основи черепа, яка ускладнилась крововиливом під м`які мозкові оболонки, в шлуночки і речовину головного мозку, набряком мозку, що спричинило зупинку функції центральної нервової системи, серцевої діяльності і дихання.
Таким чином, характер і динамічність дій ОСОБА_10 , його поведінка під час вчинення злочину, знаряддя злочину – лопата і палиця, завдання ними численних цілеспрямованих ударів у життєво важливі органи потерпілого, а також поведінка засудженого після вчинення злочину (а саме те, що він потерпілому допомоги не надав, приховав сліди злочину та залишив місце події) у сукупності свідчать про те, що ОСОБА_10 у цьому випадку діяв із прямим умислом на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_12 . 
Згідно з висновком судово-психіатричного експерта на час вчинення інкримінованого діяння ОСОБА_10 міг усвідомлювати значення своїх дій 
і керувати ними. 
Усупереч доводам засудженого в касаційній скарзі протягом розгляду справи суд, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння 
й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину проти життя та здоров`я особи.
Відповідно до встановлених фактичних обставин кримінального провадження суд правильно кваліфікував діяння ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 115 КК.
Призначене засудженому покарання є справедливим, відповідає його меті 
й загальним засадам, визначеним у статтях 50, 65 КК.
Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК.
Апеляційний суд, належним чином перевіривши доводи в апеляційній скарзі сторони захисту, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 
у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав обґрунтованим, а правову кваліфікацію його дій – правильною. На усі доводи в апеляції захисника суд надав мотивовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, 
а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону суд апеляційної інстанції в кримінальному провадженні не виявив, законних підстав для скасування постановлених щодо ОСОБА_10 судових рішень за доводами, викладеними в його касаційній скарзі, колегія суддів не убачає.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Дружківського міського суду Донецької області від 2 жовтня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 10 квітня 2019 року щодо ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                     ОСОБА_3