Ухвала
Іменем України 
 
11 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 202/953/18
провадження № 51-556 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на вирок Індустріального районного суду     м. Дніпропетровська від 21 травня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 4 листопада 2019 року щодо ОСОБА_4 , 
в с т а н о в и в:
За вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2019 року
 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Магдалинівка Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
 
засуджено за ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі – КК)                                до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією усього майна, яке є його власністю.
За обставин, установлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_4 визнано винуватим за те, що він маючи намір, спрямований на незаконне придбання, виготовлення, зберігання наркотичних засобів в особливо великих розмірах, з метою збуту, у жовтні місяці 2015 року та в 2016, 2017 роках, більш точну дату та час не встановлено, діючи умисно, на території свого домоволодіння АДРЕСА_2 зривав дикоростучі рослини конопель, в подальшому незаконно висушив їх, частину з них подробив, тобто незаконно виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено – канабіс, масою в перерахунку на висушену речовину – 4019,826 г та, які став незаконно зберігати за місцем свого фактичного мешкання, з метою збуту.
В проміжок часу з 10:00 до 11:00 16 грудня 2017 року під час проведення обшуку працівниками поліції, за місцем мешкання ОСОБА_4 , вказані речовини у нього було вилучено.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 4 листопада 2019 року апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника та прокурора залишив без задоволення, а вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2019 року без змін. 
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про зміну постановлених судових рішень у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, на необхідність виключення додаткового покарання, призначеного ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 307 КК України  у виді конфіскації всього майна, яке є власністю засудженого, оскільки правопорушення вчинено за відсутності корисливого мотиву, а тому, відповідно до ст. 59 КК України, воно не може бути призначене. Зазначає, що суд апеляційної інстанції на вказані порушення вимог закону увагу не звернув, не виправив їх.
Перевіривши доводи касаційної скарги та судові рішення, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засуджено, кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 307 КК України, призначене основне покарання за цим законом у касаційній скарзі прокурором не оспорюються. 
Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування кримінального закону, а саме безпідставне застосування додаткового покарання у виді конфіскації всього майна, яке є власністю засудженого, то суд касаційної інстанції дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, покарання винній особі має бути призначено у межах санкції закону, за яким її визнано винною, відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу, із врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, призначене покарання має бути необхідним й достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження нових злочинів. 
Так, ч. 3 ст. 307 КК передбачено крім основного покарання у виді позбавлення волі також і додаткове – у виді конфіскації майна.
Відповідно до положень ст. 59 цього Кодексу покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу. 
Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 4 чи 5 ст. 12 КК України якщо його вчинено з корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями слід розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди. 
Вирішуючи питання щодо доцільності призначення засудженому додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву. 
З долучених до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що судом першої, з яким погодився і суд апеляційної інстанції було встановлено наявність у ОСОБА_4 корисливого мотиву при незаконному придбанні, виготовленні, зберіганні наркотичних засобів в особливо великих розмірах, з метою збуту. Так, суд першої інстанції у вироку вказав на те, що кількість виявленого і вилученого в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 наркотичного засобу об`єктивно перевищує потреби особи для власного вживання і є надмірним розміром для вживання особисто, окрім того, засуджений не є наркозалежним, та не потребує постійного вживання наркотичних засобів і не перебуває на обліку, також суд врахував спосіб пакування та розфасування зазначеної речовини, поведінку ОСОБА_4 , який офіційно ніде не працює, мав нерегулярні заробітки, що на думку колегії вказує на спрямованість волевиявлення засудженого для отримання матеріальних благ в майбутньому. Тому застосування у даному випадку додаткової міри покарання за ч. 3 ст. 309 КК  у виді конфіскації майна, яке передбачено санкцією цієї статті, є обґрунтованим. 
Таким чином, на підставі ч. 2 ст. 59 КК України, ОСОБА_4 правильно призначено за ч. 3  ст. 307 КК України додаткове покарання – конфіскація майна, оскільки злочин було вчинено з корисливих мотивів. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які б впливали на обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_4 , судами першої та апеляційної інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.
З огляду на викладене суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до                                              п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК  у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2  ч. 2  ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від  21 травня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 4 листопада   2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                          ОСОБА_3