КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України
23 січня 2020 року                                                                            місто Київ
Справа № 757/31348/15
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Суханової Є.М., 
Сержанюка А.С. 
секретар судового засідання: Малашевський О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги  ОСОБА_1 в особі представника адвоката Наконечного Володимира Володимировича на рішення Печерського районного суду міста Києва,у складі судді Писанця В.А., від 10 липня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленними обставинами рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача в порядку регресу суму боргу в розмірі 25 174 863, 39 грн. 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Печерського районного суду залишене без змін. 
У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд за нововиявленними обставинами рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2016 року. 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 липня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користьОСОБА_2 заборгованість у розмірі 25 174 863,39 грн. та судовий збір в сумі 3 654,00 грн.
ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Наконечного В.В., з судовим рішенням не погодилася та подала апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволені заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та залишити в силі рішення Печерського районного суду від 21 жовтня 2016 року. Посилалася на те, що судове рішення ухвалено за неповного та неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів та винесеним з порушенням норм чинного законодавства. 
Свій відзив на апеляційну скаргу надав ОСОБА_2 Просив апеляційну скаргу  залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до задоволення.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 27 березня 2019 року по справі № 761/22804/15, 19 вересня 2018 року по справі № 2-190/2011, 06 березня 2019 року по справі №755/21917/14-ц та 04 вересня 2019 року по справі № 753/20766/16-ц апеляційний суд враховує, що визначальним  у даному конкретному випадку при розгляді справи є не форма прийнятого судом першої інстанції процесуального документа, а те, яке судове рішення підлягало ухваленню за таких обставин.   
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Положеннями частини 7 статті 429 ЦПК України встановлено, що судове рішення, ухвалене за результатами перегляду судового рішення за  нововиявленими обставинами, може бути переглянуте на загальних підставах.    
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Проте рішення суду першої інстанції, на думку колегії суддів, зазначеним вимогам не відповідає.
Судом встановлено, що 10 серпня 2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 16П, до якого у подальшому вносились зміни. З урахуванням всіх змін ОСОБА_3 отримав кредит розміром 25 000 000,00 грн на строк до 04 березня 2012 року із встановленою процентною ставкою 16% річних. 
В цей же день між позивачем та банком були укладені договір застави майнових прав до договору банківського вкладу (депозиту) № 16П та договір поруки № 16П у відповідності до якого позивач мав солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника за повернення кредитних коштів. У відповідності до договору застави позивач передав банку в заставу майнові права по договору банківського вкладу в сумі 4 000 000,00 доларів США, що були внесені на рахунок банку. У подальшому сума застави була зменшена до 3 200 000,00 доларів США
Свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_3 в строк, обумовлений кредитним договором, не виконав, а тому позивач, будучи солідарним боржником, з метою недопущення зайвих фінансових втрат у вигляді штрафних санкцій за невиконання зобов`язання за кредитним договором був вимушений виконати зобов`язання ОСОБА_3 перед банком самостійно, сплативши кошти у сумі 25 174 863,39 грн. 
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року у справі № 757/17997/14-ц з ОСОБА_3   а користь позивача стягнуто суму боргу 25 174 863,39 грн та 3% річних в сумі 1 762 930,15 грн. 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 травня 2015 року було скасовано вказане рішення суду в частині стягнення 3% річних, які були нараховані за період з 04 березня 2012 року по 03 липня 2014 року з підстав відсутності доказів повідомлення боржника про сплату заборгованості за кредитним договором. В решті рішення Печерського районного суду м. Києва було залишено без змін. Рішення набрало законної сили 19 травня 2015 року.
Районний суд, з огляду на висновки Європейського суду про захист грошової вимоги, яка підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили, як власності у значенні статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції, досліджуючи реальну ситуацію, що оскаржується, а також з метою захисту права власності, яке є непорушним, прийшов до висновку, що позов  ОСОБА_2   до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в порядку регресу, як з солідарного боржника підлягає задоволенню.
При цьому суд керувався положеннями ст. 190, 368, 541, 543 ЦК України, ст. 60, 61, 63, 65 СК України та врахував висновок Верховного Суду України від 22 жовтня 2008 року у справі № 6-27563св07).
Між тим, викладений у рішенні суду першої інстанції висновок, на думку колегії суддів,  зроблений за неправильного застосування норм матеріального права.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Згідно з статтею 8 Конституції Українив Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.
На думку Європейського суду з прав людини, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права(див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria", заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), "Олександр Волков проти України" ("Oleksandr Volkov v. Ukraine", (заява № 21722/11, § 170).
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "Кантоні проти Франції" від 11 листопада 1996 року ("Cantoni v. France", заява № 17862/91, § 31-32), "Вєренцов проти України" від 11 квітня 2013 року ("Vyerentsov v. Ukraine", заява "№ 20372/11, § 65).
У статті 540 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Разом з тим, в оскаржуваному судовому рішенні відсутнє посилання на будь-яку норму закону, що передбачала б виникнення солідарного зобов`язання в даному конкретному випадку, а також немає вказівки й на пункт договору позики, який встановлює виникнення солідарного зобов`язання у спірних відносинах.
У частині четвертій статті 65 СК Українипередбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК Українисвідчить, що вказана норма СК Українихоча й містить положення про виникнення обов`язків у другого з подружжя, однак не кваліфікує ці обов`язки як солідарні, а тому до відносин щодо зобов`язань подружжя повинні застосовуватись приписи статті 540 ЦК України про часткові зобов`язання, а не правила статті 541 ЦК Українипро солідарні зобов`язання. Тобто, статтею 540 ЦК встановлена презумпція, за якою будь-які зобов`язання із множинністю осіб є частковими, причому з рівністю розміру часток, крім випадків, коли згідно статті 541 ЦК вони вважаються солідарними.
Аналогічний підхід до тлумачення статей 540 і 541 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81 цс 18), у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178 цс 18), у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386цс18), у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12 (провадження № 14-526 цс 18).
З огляду на вказане Верховний Суд зробив висновок, що кваліфікація зобов`язання подружжя як солідарного суперечить статтям 540, 541 ЦК Україниі для кваліфікації зобов`язань подружжя повинні застосовуватись правила статті 540 ЦК України про часткові зобов`язання, а також знайшов достатньо обґрунтованих підстав для відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених судових рішеннях Верховного Суду України, а саме, у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 524/10257/15-ц (провадження № 6-486 цс 16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539 цс 16).
За наведеного, колегія суддів, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного у положеннях ст. 13 ЦПК України, і меж розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, встановлених статтею 367 ЦПК України, дійшла до висновку, що апеляційну скаргусторони відповідачаслід задовольнити частково, а рішення районного суду, через неправильне застосування норм матеріального права, слід скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок.
Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 4) ч. 1 ст. 376, ст. 268,  381- 384 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Наконечного Володимира Володимировича задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 липня 2019 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу в порядку регресу відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
 
Судді:                                                                       С.В. Лівінський,
 
 Є.М. Суханова, 
 
 А.С. Сержанюк