ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
25 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 596/1371/16-к
провадження № 51-3744км19
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати                                                                                              Касаційного кримінального суду у складі:
Головуючого                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,    
за участю:                                                         
секретаря судового засідання            ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі — ЄРДР) за № 12015210000000221, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мишківці, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі — КК), 
 
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2019 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 5 червня 2019 року щодо ОСОБА_6 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за  ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Постановлено стягнути:
- з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» на користь ОСОБА_8 24 641 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по 7308 грн кожному у рахунок відшкодування моральної шкоди;
- з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 65 384 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, на користь  ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 по100 000 грн кожному у рахунок відшкодування моральної шкоди. 
 
Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 5 червня 2019 року вирок щодо ОСОБА_6 залишив без зміни.
 
ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 31 травня 2015 року близько                       04:00,  перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та керуючи при цьому автомобілем «MERCEDES-BENZ Е 290 ТD» (д.н.з.  НОМЕР_1 ), рухаючись автодорогою Тернопіль — Скалат — Мшанець в напрямку смт. Гримайлів Гусятинського району, на 56 км+800 м,грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, усупереч вимогам пунктів 2.9.а, 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху (далі – ПДР), на заокругленні дороги ліворуч вів керований транспортний засіб із швидкістю не менш як 100 км/год, втратив контроль над автомобілем, внаслідок чого той виїхав спочатку на праве узбіччя, а потім поза його межі, де декілька раз перекинувся.
 
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) пасажир автомобіля ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, багатоуламкових переломів кісток основи та склепіння черепа та лицевого скелета, розриву твердої та м`якої мозкових оболонок, руйнування речовини головного мозку, від яких цього ж дня помер.Порушення  ОСОБА_6 вимог п. 12.4 ПДРперебуває у прямому причинному зв`язку із настанням ДТП і заподіянням смерті потерпілому  ОСОБА_12 .

 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження,істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
 
На обґрунтування своїх доводів захисник зазначає, що: 
- під час судового розгляду після закінчення дослідження доказів стороною захисту було заявлено клопотання про визнання доказів недопустимими, проте суд, порушуючи вимоги ст. 350, ч. 3 ст. 363 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК), не вийшов у нарадчу кімнату для вирішення клопотання, а оголосив стадію судових дебатів, позбавивши сторону захисту належної організації захисту обвинуваченого в судових дебатах; 
- протокол огляду місця події від 31 травня 2015 року є недопустимим доказом, оскільки огляд було проведено без ухвали слідчого судді, при цьому було оглянуто ділянку місцевості, що належить ОСОБА_13 , та автомобіль ОСОБА_6 ; відомості про вчинення кримінального правопорушення було внесено до ЄРДРлише після завершення огляду та на підставі даних, отриманих під час огляду; крім того, письмовий протокол огляду місця події не відповідає відеозапису, на відеозаписі не зафіксовано учасників слідчої дії та ходу її проведення; труп ОСОБА_12 оглянуто без участі судово-медичного експерта. 
- органами досудового розслідування порушено ст. 218 КПК, розслідування проведено неналежним суб`єктом;
- експертизи, проведені ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 є незаконними, оскільки ці експерти вже брали участь в цьому провадженні як спеціалісти, а тому не могли проводити експертизи; крім того, висновки комплексних судово-медичних експертиз не відповідають вимогам Інструкції про призначення та проведення експертиз та експертних досліджень, показання у судовому засіданні експерта ОСОБА_17 щодо механізму отримання потерпілим черепно-мозкової травми є припущенням експерта;
- висновок експертизи щодо розміщення осіб в автомобілі не є категоричним, висновки першої судово-трасологічної експертизи щодо неможливості встановлення розміщення осіб не спростовано;
- обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК, оскільки всупереч ст. 91 КПК у ньому не відображено винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення;
- речовий доказ – автомобіль «MERCEDES-BENZ» не відкрито стороні захисту в порядку ст. 290 КПК;
- встановлення причинного зв`язку між діянням, що полягає у порушенні конкретних правил безпеки дорожнього руху, і наслідками, що настали, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 286 КК;
- стороною обвинувачення не внесено до ЄРДР відомостей про повідомлення ОСОБА_18 про підозру, про заходи забезпечення кримінального провадження та закінчення досудового розслідування; 
- суд розцінив у вироку відмову обвинуваченого ОСОБА_19 від дачі показань як небажання нести відповідальність за вчинений ним злочин, вина у якому повністю доведена в ході судового розгляду, чим порушив принцип презумпції невинуватості;
- основну частину доказів обвинувачення суду надавав прокурор ОСОБА_20 , який як сторона кримінального провадження у вироку не зазначений, чим судом порушено вимоги п. 6 ч. 2 ст. 374 КПК;
- апеляційний суд не усунув порушень, допущених під час досудового розслідування та судового розгляду, не дослідив наявних у провадженні доказів, не   навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги тане мотивував свого рішення про залишення вироку без зміни. 
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційні скарги не надійшло.
 
У судовому засіданні прокурор вважав судові рішення законними та обґрунтованими й просив залишити їх без зміни.
 
Мотиви Суду
 
У касаційній скарзі порушено питання про перевірку судових рішень у касаційному порядку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Проте зазначена обставина відповідно до вимог ст. 438 КПК не може бути підставою для скасування або зміни судових рішень у касаційному порядку. Крім того, згідно з вимогами ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З урахуванням вищезазначених норм КПК суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості досліджувати докази, які, на думку захисника, могли істотно вплинути на його висновки (у тому числі протоколи слідчих дій, показання експертів, висновки експертиз), та вирішувати питання про їх достовірність, а тому ці доводи не є предметом перевірки касаційного суду. 
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості  ОСОБА_21 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено під час судового розгляду, а доводи в касаційній скарзі захисника про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність були предметом розгляду судів першої й апеляційної інстанцій та не знайшли свого підтвердження.
 
Так, у судовому засіданні суду першої інстанції  ОСОБА_22 вину в пред`явленому обвинуваченні не визнав повністю та відповідно до положень ст. 63 Конституції України відмовився давати показання.
 
Водночас суд першої інстанції врахував показання потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_23 ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та інших, установивши, що вони узгоджуються між собою та об`єктивно підтверджуються даними, що містяться у протоколах огляду місця події, огляду транспортного засобу, висновках судово-медичних, судово-токсикологічної, судово-імунологічної, судових автотехнічних експертиз та інженерно-транспортних експертиз, та іншими доказами.
 
Також суд за клопотанням сторони захисту призначив комплексну судово-медичну та судово-трасологічну експертизу в приміщенні КЗ КОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи».
 
Зазначені висновки експертиз суд першої інстанції визнав належними і допустимими доказами, оскільки вони містять у собі докладні описи проведених досліджень та зроблені за їх результатами висновки, аргументовані відповіді на поставлені запитання, які ґрунтуються на відомостях, що сприймалися безпосередньо та стали відомі під час дослідження матеріалів, наданих для проведення дослідження, тобто повною мірою відповідають вимогам Інструкції про призначення та проведення експертиз та експертних дослідженьі КПК, а безпосередньо порушень вимог статей 87, 101-102 вказаного Кодексу судом не встановлено та сторонами не доведено. 
 
На підставі аналізу вищевказаних доказів, виходячи з конкретних обставин провадження, дослідивши обставини кримінального провадження відповідно до вимог закону, провівши оцінку кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості   ОСОБА_19 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, викладених в обвинувальному акті. При цьому суд установив факт перебування в момент ДТП обвинуваченого за кермом на сидінні водія, грубе порушення ПДР водієм ОСОБА_6 , який за умови додержання вимог п. 12.4 ПДР мав технічну можливість уникнути втрати поперечної стійкості транспортного засобу та виїзду за межі проїзної частини дороги, ураховуючи, що завад технічного характеру для цього у нього не було. Невідповідність дій водія автомобіля «Mercedes-Benz» вимогам п. 12.4 ПДР призвела до виникнення даної ДТП та отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть. Таким чином, суд першої інстанції встановив причинний зв`язок між діянням, що полягає у порушенні ОСОБА_6 конкретних правил безпеки дорожнього руху – п. 12.4 ПДР, і тяжкими наслідками, що настали. 
 
Суд касаційної інстанції погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції та вважає, що за встановлених цим судом обставин дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК кваліфіковано правильно.
 
Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на те, що згідно з ч. 5 ст. 356 КПК в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надано не було та в судовому засіданні судом не встановлено.
 
Суд першої інстанції при постановленні вироку розглянув клопотання захисника ОСОБА_7 про визнання доказів недопустимими, доводи якого аналогічні доводам у касаційній скарзі. 
 
Зокрема, суд першої інстанції спростував доводи захисника про те, що досудове розслідування проведено неналежним суб`єктом, навівши у вироку вичерпні мотиви з цього приводу. Крім того, захисник у клопотанні, апеляційній та касаційній скаргах не вказував, який саме суб`єкт мав, на його думку, проводити розслідування.

Суд першої інстанції також вважав безпідставними питання, порушені в клопотанні захисника ОСОБА_7 , щодо допустимості висновків експертиз, наданих експертами ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які в зазначеному кримінальному провадженні були залучені як спеціалісти при огляді місця події, а також огляді транспортного засобу, виходячи з аналізу норм закону.
 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 79 КПК спеціаліст, експерт, секретар судового засідання не мають права брати участі в кримінальному провадженні та відводяться за підставами, передбаченими ч. 1 ст. 77 цього Кодексу, з тим обмеженням, що їх попередня участь у цьому кримінальному провадженні як спеціаліста, перекладача, експерта і секретаря судового засідання не може бути підставою для відводу.
 
Суд першої інстанції визнав неспроможними й доводи захисника щодо недопустимості доказу – протоколу огляду місця події від 31 травня 2015 року на підставах проведення його з порушенням частин 1,3 ст. 233 КПК, а саме здійснення огляду земельної ділянки ОСОБА_13 та автомобіля «MERCEDES-BENZ» без дозволу власників та незатвердження зазначеної слідчої дії після її проведення слідчим суддею. Суд установив, що після ДТП проводився огляд місця події, тобто огляд місця вчинення злочину, а не огляд іншого володіння особи (земельної ділянки, транспортного засобу), як на це вказував захисник.
 
Також суд першої інстанції не погодився й з доводами сторони захисту про визнання недопустимим доказом вищевказаного протоколу огляду місця події від 31 травня 2015 року на інших підставах – проведення огляду трупа ОСОБА_12 з порушенням ч. 1 ст. 238 КПК, а саме без участі судово-медичного експерта, яка є обов`язковою. Суд вказав у вироку, що труп ОСОБА_12 було виявлено під час огляду місця події, тобто огляд трупа не був самостійною та окремою слідчою дією відповідно до положень КПК, а є складовою частиною огляду місця події. 
 
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 214 КПК  огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється негайно після завершення огляду. Тому, ураховуючи, що відомості до ЄРДР внесено того ж дня, коли й скоєно ДТП та проведено огляд місця події, порушень вимог цього закону, як про те стверджував захисник, не вбачається.
 
Суд першої інстанції перевірив протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 20 травня 2016 року та визнав необґрунтованими твердження захисника про порушення органом досудового розслідування вимог ст. 290 КПК. 
 
Так, суд установив, що постановою слідчого про приєднання до справи речових доказів від 13 травня 2016 року автомобіль «MERCEDES-BENZ Е 290 ТD»                    (д.н.з.  НОМЕР_1 ) визнано речовим доказом, приєднано до кримінального провадження і залишено на зберіганні на території спецмайданчика Гусятинського відділення поліції ГУНП в Тернопільській області. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 3 червня 2015 року на вищевказаний автомобіль накладено арешт. Зазначений автомобіль був об`єктом огляду під час огляду місця події згідно з протоколами огляду місця події від 31 травня 2015 року та від 3 червня 2015 року. У кримінальному провадженні призначалися відповідні судові автотехнічні та транспортно-трасологічні експертизи. Усі зазначені процесуальні дії і рішення зафіксовано в відповідних протоколах, висновках і постановах, які відображені в реєстрі матеріалів досудового розслідування та долучені до матеріалів кримінального провадження. Підозрюваному ОСОБА_6 та захиснику ОСОБА_27 надано доступ до матеріалів досудового розслідування, з якими сторона захисту ознайомилась, при цьому зауважень, доповнень, клопотань не заявляла. 
 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати докази, які були предметом судового дослідження, недопустимими, оскільки не встановлено їх отримання внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також їх здобуття завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
 
З висновками суду першої інстанції погодився й апеляційний суд, який дослідив матеріали кримінального провадження та відмовив у задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , навівши в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
 
Зокрема, апеляційний суд визнав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій. 
 
Також апеляційний суд дав оцінку доводам в апеляційній скарзі захисника з приводу не вирішеного в судовому засіданні клопотання про визнання доказів недопустимими, роз`яснивши  в ухвалі, що відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення. 
 
Тому доводи в касаційній скарзі захисника ОСОБА_7 про те, суд першої інстанції порушив вимоги ст. 350, ч. 3 ст. 363КПК, не вирішивши подане клопотанняпро визнання доказів недопустимими одразу ж після з`ясування думки інших учасників провадження, що потягло позбавлення належної організації захисту обвинуваченого в судових дебатах, асуд апеляційної інстанції не дав цьому оцінки, є необґрунтованими.
 
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. Водночас захисник в апеляційній та касаційній скаргах, зводячи зміст скарг до необхідності надати доказам іншу оцінку та прийняти протилежне рішення, не вказував, які саме обставини досліджено судом першої інстанції не повністю або з порушеннями та чому слід повторно дослідити докази. 
 
Отже, апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог КПК. Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
 
Суд касаційної інстанції погоджується з відповідями, наданими судами першої та апеляційної інстанцій на доводи, які аналогічні викладеним у касаційній скарзі.
 
Суд не вбачає порушення судом першої інстанції принципу презумпції невинуватості в оцінці ним відмови обвинуваченого ОСОБА_19 від дачі показань як небажання нести відповідальність за вчинений ним злочин, вина у якому повністю доведена в ході судового розгляду, оскільки суд, пославшись на це у вироку, дійшов такого висновку на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким надав у вироку належну оцінку. При цьому суд першої інстанції не порушив конституційного права ОСОБА_19 на відмову від дачі показань щодо себе.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що відкриття сторонами матеріалів провадження, у тому числі речових доказів, є обов`язком, а не правом сторін, є слушними, проте з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 та його захиснику було надано доступдо матеріалів досудового розслідування, зокрема й тих, що стосуються автомобіля «MERCEDES-BENZ Е 290 ТD»                     (д.н.з.  НОМЕР_1 ): протоколів огляду місця події та транспортного засобу, висновків судових автотехнічних та транспортно-трасологічних експертиз, з якими сторона захисту ознайомилась. При цьому зауважень, доповнень, клопотань, у тому числі й щодо безпосереднього доступу на територію спецмайданчика Гусятинського ВП, де зберігається автомобіль, не заявлялось, тобто даних про те, що чинилися перешкоди щодо відкриття речових доказів, не вбачається. 
 
Доводи у скарзі захисника про те, що всупереч ст. 91 КПК в обвинувальному акті не відображено винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, не узгоджуються з положеннями п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК, відповідно до якихобвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. Крім того, оцінка відповідності обвинувального акта вимогам КПК проводиться на стадії підготовчого судового засідання та не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.
 
Захисник у скарзі вказує, що стороною обвинувачення не внесено до ЄРДР відомостей про повідомлення ОСОБА_18 про підозру, про заходи забезпечення кримінального провадження та закінчення досудового розслідування. Проте зі змісту витягу з ЄРДР від 17 травня 2016 року (т. 2, а.п. 19) видно, що ОСОБА_6 повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 286 КК, тобто ці відомості було внесено до ЄРДР. Що стосується внесення до ЄРДР відомостей про забезпечення кримінального провадження та закінчення досудового розслідування, то даних щодо цього матеріали кримінального провадження не містять, що не є порушенням КПК, оскільки ці відомості не є доказами у кримінальному провадженні. При цьому з реєстру матеріалів досудового розслідування, з яким ознайомлювався підозрюваний та його захисник, убачається, що ОСОБА_18 13 травня 2016 року повідомлено про підозру, вказано заходи забезпечення кримінального провадження, які застосовані в ході досудового розслідування, та зазначено про надання доступу до матеріалів досудового розслідування (ознайомлення з матеріалами). Водночас із матеріалів кримінального провадження не вбачається, що стороною захисту заявлялось клопотання про витребування таких матеріалів або надавались мотивовані заперечення щодо фактичного проведення таких слідчих дій.
 
Також захисник у скарзі посилається на те, що у вироку не вказано про участь як сторони кримінального провадження прокурора ОСОБА_20 , який надавав суду основну частину доказів, чим, на думку захисника, порушено вимоги п. 6 ч. 2 ст. 374 КПК. Однак він не зазначає, яким чином це порушення вплинуло на законність судового рішення, при тому що зазначений прокурор входив до групи прокурорів у провадженні (т. 2 а.п. 20) та затверджував обвинувальний акт. 
 
У касаційній скарзі не наведено доводів про допущення під час розслідування чи судового розгляду провадження таких порушень, які б могли перешкодити суду ухвалитизаконне та обґрунтоване судове рішення або  спростовували б правильність висновків суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій. Водночас, посилаючись на істотні, на думку захисника, порушення вимог кримінального процесуального закону, останній в касаційний скарзі не наводить жодних заперечень щодо причетності засудженого до вчиненого злочину та правильності кваліфікації його дій.
Даних, які би свідчили, що у провадженні неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність або допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.
 
За таких обставин відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог касаційної скарги.
Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
Вирок Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2019 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 5 червня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 — без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                       ОСОБА_2                                ОСОБА_3