Постанова  
Іменем  України
 
11 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 757/18978/18-ц
 
провадження № 61-19019 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
представник позивача -  ОСОБА_2 ;
відповідач -акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва у складі судді Остапчук Т. В. 
від 21 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Ящук Т. І., від 23 вересня 
2019 року, 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення грошових коштів за договорами банківських рахунків. 
Позовна заява мотивована тим, що на його ім`я було відкрито поточні банківські рахунки в АТ КБ «ПриватБанк», які у 2014 році у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень банку на території Автономної Республіки Крим, були безпідставно заблоковані. 28 вересня 
2015 року він направив на адресу банку заяву про розірвання договорів поточних банківських рахунків та повернення йому грошових коштів, які на них розміщені, проте заява не була задоволена. 
19 березня 2018 року він отримав у відділенні АТ КБ «ПриватБанк», розташованого по вул. Хрещатик, 27а у м. Києві, довідку про стан його рахунків, згідно з якої станом на 28 лютого 2018 року на заблокованих рахунках розміщенні належні йому грошові кошти, а саме: 33 480 грн 
29 коп. на рахунку № НОМЕР_1 ; 48 199 грн 71 коп. на рахунку 
№ НОМЕР_2 ; 208 360 грн 15 коп. на рахунку № НОМЕР_3 ; 173,82 доларів США на рахунку № НОМЕР_4 ; 2 166,15 доларів США на рахунку № НОМЕР_5 . 
Посилаючись на те, що АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно належні йому грошові кошти не повертає, ОСОБА_1 просив суд стягнути з банку на його користь грошові кошти, а саме: 290 040 грн 15 коп. - кошти заблоковані на вказаних рахунках, три процента річних у розмірі 22 122 грн 51 коп., інфляційні втрати у розмірі 98 903 грн 69 коп., пеню у розмірі трьох процентів за кожен день прострочення за період з 17 квітня 2017 року по 17 квітня 
2018 року у розмірі 3 175 939 грн 64 коп., а всього 3 587 005 грн 99 коп.; 
2 339,97 доларів США - кошти заблоковані на вказаних рахунках, три процента річних у розмірі 178,48 доларів США, пеню у розмірі трьох 
процентів річних за кожен день прострочення за період з 17 квітня 2017 року по 17 квітня 2018 у розмірі 25 622,67 доларів США, а всього 28 141,12 доларів США.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь  ОСОБА_1 по рахунку № НОМЕР_1 кошти у розмірі 33 480 грн 29 коп., три процента річних за період з 01 жовтня 2015 року по 
17 квітня 2018 року у розмірі 2 553 грн 67 коп., інфляційні втрати за період з 01 жовтня 2015 року по 17 квітня 2018 року у розмірі 11 416 грн 78 коп., пеню у розмірі 3 348 грн 03 коп. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь  ОСОБА_1 по рахунку № НОМЕР_2 кошти у розмірі 48 199 грн 71 коп., три процента річних за період з 01 жовтня 2015 року по 17 квітня 
2018 року у розмірі 3 676 грн 38 коп., інфляційні втрати за період з 01 жовтня 2015 року по 17 квітня 2018 року у розмірі 16 436 грн 10 коп., пеню у розмірі 4 819 грн 97 коп. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 по рахунку № НОМЕР_3 кошти у розмірі 208 360 грн 15 коп., три проценти річних за період з 01 жовтня 2015 року по 17 квітня 2018 року 
у розмірі 15 892 грн 46 коп., інфляційні втрати за період з 01 жовтня 2015 року по 17 квітня 2018 року у розмірі 71 050 грн 81 коп., пеню у розмірі 20 836 грн 01 коп.Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь  ОСОБА_1  по рахунку № НОМЕР_4 кошти у розмірі 173,82 доларів США, три процента річних за період з 01 жовтня 2015 року по 17 квітня 2018 року у розмірі 
13,26 доларів США, пеню у розмірі 17,38 доларів США. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь  ОСОБА_1 по рахунку № НОМЕР_5 кошти у розмірі 2 166,15 доларів США, три процента річних за період 
з 01 жовтня 2015 року по 17 квітня 2018 року у розмірі 165,22 доларів США, пеню у розмірі 216,61 доларів США. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не спростовано надані позивачем докази укладення із ним договорів на відкриття поточних банківських рахунків, внесення коштів на ці рахунки та невиконання банком зобов`язань за цими договорами щодо повернення належних позивачу грошових коштів. Враховуючи те, що банк не виконав грошове зобов`язання по виплаті коштів після звернення позивача з відповідною заявою у серпні 2015 року, останній в силу положень частини другої статті 625 ЦК України має право на стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційні втрати. Також суд стягнув з банку на користь позивача пеню за кожен день прострочення платежу на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів». 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року залишено без змін. 
Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також зазначив, що видані 19 березня 2018 року банком виписки про рух (наявність) коштів на рахунках позивача свідчить про укладення із ним депозитних договорів, внесення за ними грошових коштів та розмір заборгованості відповідача, без врахування процентів, які відповідач з весни 2014 року в односторонньому порядку припинив нараховувати по депозитам, відкритих 
у відділеннях банку на території Автономної Республіки Крим, так як банківська виписка - це звіт банку про стан поточного або депозитного рахунку та рух коштів за певний період, який надається банком власнику поточного або депозитного рахунку.
При цьому суд послався на правову позицію Верховного Суду, викладену 
у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 201/8674/14-ц, провадження № 61-405св18. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали 
з Печерського районного суду м. Києва. У задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року відмовлено. 
У листопаді 2019 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договорами банківських рахунків призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди 
попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про часткове задоволення позову, оскільки не врахували, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт укладення із ним договорів банківських рахунків та зарахування коштів на ці рахунки. Також суди не врахували, що надані ним виписки по рахункам не є належними та допустимими доказами у розумінні статей 77, 78 ЦПК України та Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 
2003 року № 492, оскільки не підтверджують існування між сторонами правовідносин за договорами банківських рахунків, а також прав та обов`язків, які з цих правовідносин випливають. Крім того, суди застосували норми матеріального права, які регулюють правовідносини щодо договору банківського вкладу, тоді як предметом спору у справі, яка переглядається, є поточні банківські рахунки, а не депозити. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У квітні 2018 року ОСОБА_1 пред`явив позов до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договорами банківських рахунків, 
які були відкритті на його ім`я у відділеннях банку, розташованих на території Автономної Республіки Крим, а саме: 33 480 грн 29 коп. на рахунку 
№ НОМЕР_1 ; 48 199 грн 71 коп. на рахунку № НОМЕР_2 ; 
208 360 грн 15 коп. на рахунку № НОМЕР_3 ; 173,82 доларів 
США на рахунку № НОМЕР_4 ; 2 166,15 доларів США на рахунку 
№ НОМЕР_5 . 
На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надав суду банківські виписки по вищевказаних рахунках, виданих йому АТ КБ «ПриватБанк» 
19 вересня 2018 року за адресою: вул. Хрещатик, 27а у м. Києві, згідно 
з якими станом на 28 лютого 2018 року на заблокованих рахунках розміщенні належні йому грошові кошти, а саме: 33 480 грн 29 коп. на рахунку 
№ НОМЕР_1 ; 48 199 грн 71 коп. на рахунку № НОМЕР_2 ; 208 360 грн 15 коп. на рахунку № НОМЕР_3 ; 173,82 доларів 
США на рахунку № НОМЕР_4 ; 2 166,15 доларів США на рахунку 
№ НОМЕР_5 . 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення частково не відповідають. 
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони 
в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. 
У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між фізичною та юридичною особою (пункт 2 статті 208 ЦК України).
Згідно з договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати 
і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд (частини 1, 3 статті 1066 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.
Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або 
у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 
2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка. Цим же пунктом Інструкції встановлено, що до поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції.
Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно - телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).
Згідно з пунктом 1.16 Інструкції № 492 днем відкриття поточного рахунка клієнта вважається дата, що зазначена на заяві про відкриття цього рахунка в розділі «Відмітки банку».
У пункті 1.19 Інструкції № 492 передбачено, що у разі відкриття поточного рахунка клієнту в його заяві уповноважений працівник банку зазначає дату відкриття та номер рахунка. На заяві клієнта мають бути зазначені підписи одного з керівників банку або уповноваженої ним особи, на якого (яку) згідно з внутрішніми положеннями банку покладено обов`язок приймати рішення про відкриття поточних рахунків клієнтів, а також уповноважених осіб (особи) банку, які (яка) відповідно до внутрішніх положень банку здійснюють перевірку на достовірність і відповідність чинному законодавству документів та копій документів, що подаються клієнтом, а також контролюють правильність присвоєння номера рахунка клієнта та його відповідність внутрішньому плану рахунків банку.
Відповідно до пункту 6.9 Інструкції № 492 банк для зарахування виключно заробітної плати, стипендії, пенсії, соціальної допомоги та інших передбачених законом соціальних виплат відкриває фізичній особі окремий поточний рахунок у порядку, визначеному цією главою, або використовує вже відкритий для цих цілей рахунок (далі у цьому пункті - окремий рахунок).
Для відкриття окремого рахунка клієнт зобов`язаний у заяві про відкриття поточного рахунка (додаток 6) в рядку "Додаткова інформація" зазначити, що рахунок відкривається для зарахування заробітної плати, стипендії, пенсії, соціальної допомоги та інших передбачених законом соціальних виплат. Для діючого поточного рахунка така інформація визначається в додатковому договорі до договору банківського рахунка.
Операції за рахунками здійснюються з урахуванням особливостей, визначених Інструкцією № 492, Положенням про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 19 квітня 2005 року № 137 (із змінами) (далі - Положення), та відповідними нормативно-правовими актами Національного банку України.
Відповідно до пункту 4.14 Положення емітенти платіжних карток зобов`язані в порядку та строки, визначені договором, надавати клієнтам виписки про рух коштів на їх картрахунках за операціями, що виконані клієнтами та їх довіреними особами. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) за картковими рахунками клієнтів обумовлюються у договорі банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського рахунка під час відкриття банком карткового рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору.
Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що видані 19 березня 2018 року банком виписки про рух (наявність) коштів на рахунках позивача свідчить про укладення із ним договорів про відкриття поточних банківських рахунків, наявність грошових коштів на цих рахунках та невиконання банком зобов`язань за цими договорами щодо повернення грошових коштів.
При цьому АТ КБ «ПриватБанк» не спростував існування між ним та позивачем правовідносин за договорами банківських рахунків, виплати по ним грошових коштів, оскільки видані 19 березня 2018 року ним самим банківські виписки є звітом банку про стан поточного рахунку та рух коштів за певний період часу, який надається власнику поточного рахунку. Тобто банк вчинив дії, які підтверджують укладення договору із позивачем про поточні банківські рахунки та наявність у банка коштів, належних позивачу. 
Доводи касаційної скарги про те, що банківські виписки по рахункам не є належними та допустимими доказами у розумінні статей 77, 78 ЦПК Українибезпідставні, так як спростовуються вищенаведеним.
Крім того, банківські виписки з карткового рахунку клієнта відносяться до переліку первинних документів, які складаються банком залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити (Положення про організацію діяльності 
в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, яка була чинна на час спірних правовідносин). 
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові 
від 16 травня 2018 року у справі № 201/8674/14-ц, провадження 
№ 61-405св18. 
Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги посилання касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій розглянули справу не за тією підставою позову, що були визначені позивачем під час звернення до суду. Так, звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_1 посилався як на його правові підстави на положення статей 1066, 1068, 1074 ЦК України щодо договору банківського рахунка, операцій за таким рахунком та передбачених законом обмежень розпоряджатись рахунком, натомість судові рішення містять посилання на правила щодо депозитного договору, стосовно якого не заявлялись позовні вимоги.
Проте помилкова юридична кваліфікація судами попередніх інстанцій позовної вимоги про стягнення грошових коштів за договорами банківських рахунків як вимоги, до якої слід застосувати правила щодо депозитного договору, враховуючи висновки судів щодо суті спору, не призвела до неправильного її вирішення.
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на наведені вище висновки колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій, ухваливши по суті правильне судове рішення, неправильно застосували норми матеріального права. А тому касаційну скаргу слід задовольнити частково, виклавши мотивувальну частину рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року в редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року 
змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови. 
В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 
2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Кривцова
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець