ПОСТАНОВА
Іменем України

29 січня 2020 року 
Київ
справа №750/4726/17
адміністративне провадження №К/9901/23104/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) -           Данилевич Н.А.,
суддів -                                                         Бевзенка В.М., 
                                                                Шевцової Н.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на постанову Деснянського районного суду міста Чернігова від 29 червня 2017 року (головуючий суддя - Логвіної Т.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року (головуючий суддя - Парінов А.Б., судді - Грибан І.О., Губська О.А.) у справі 
за позовом Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України 
до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області 
про зобов`язання вчинити дії та скасування постанови в частині,
у с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України (далі - позивач, скаржник) звернулось до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (далі - відповідач), в якому просило суд:
- зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження №53867352 від 03.05.2017 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»;
- скасувати п. 3 постанови про відкриття зазначеного виконавчого провадження в частині стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 12800 грн на підставі пункту 9 частини 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Постановою Деснянського районного суду міста Чернігова від 29 червня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення у справі, суд зазначив, що постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.02.2017 у справі №750/8522/16-а на даний час не виконано, з наданих боржником документів не вбачається повне фактичне виконання рішення суду. Так, згідно рішення суду боржник зобов`язаний призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, але натомість проводить перерахунок такої. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року апеляційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України залишено без задоволення.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками, зробленими судом першої інстанції, та додав, що з аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що при відкритті виконавчого провадження державний виконавець зобов`язаний прийняти рішення про стягнення виконавчого збору, крім випадків, коли такий не підлягає стягненню. Колегія суддів погодилась з доводами скаржника щодо того, що пенсія відноситься до періодичних платежів, проте, позивачем не враховано, що судовим рішенням, яке виконується, було вирішено питання про зобов`язання пенсійний орган призначити та виплатити пенсію, а не стягнути її, що не є тотожними поняттями. З огляду на викладене, посилання позивача на п. 5 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» суд визнав помилковим, оскільки вказане положення Закону до спірних правовідносин застосуванню не підлягає. Також суд зауважив, що стаття 39 Закону України «Про виконавче провадження» надає відповідачу дискреційне (самостійне) право на вирішення кола питань в межах закону, тобто дискреційні повноваження дають можливість на власний розсуд (без узгодження) визначати зміст рішення або вибрати один із кількох варіантів рішення, у зв`язку з чим суд не вправі втручатися у такі повноваження і зобов`язувати відповідача прийняти рішення про закінчення виконавчого провадження.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
13 вересня 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України (далі - скаржник) на постанову Деснянського районного суду міста Чернігова від 29 червня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року, в якій позивач просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначає, що постанова Деснянського районного суду міста Чернігова у справі №750/4726/17 виконана 13.03.2017 в повному обсязі, що підтверджується копію розпорядження №827240 від 13.03.2017, а також копією протоколу від 08.04.2017. Також вказує, що пенсія є періодичним платежем, у зв`язку з чим стягнення виконавчого збору з Управління є безпідставним.    
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2020 року зазначену адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду по справі 750/8522/16-а за позовом ОСОБА_1 до Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про зобов`язання вчинити певні дії, що набрала законної сили 22.02.2017, позов задоволено частково: 
-          визнано дії Чернігівського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України щодо переведення на пенсію за віком протиправними;
-          зобов`язано Чернігівське об`єднане Управління Пенсійного фонду України призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії за віком (за 2013-2015 роки), та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також підвищивши її розмір згідно вимог ст. 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне    страхування», зокрема, на 0,5% - за кожний повний місяць страхового стажу після досягнення пенсійного вік, за винятком виплачених сум, починаючи з 01 липня 2016 року.
25 квітня 2017 року Деснянським районним судом м. Чернігова стягувачу видано виконавчий лист по даній справі.
03 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області із заявою про примусове виконання    рішення суду.
03 травня 2017 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №53867352 щодо примусового виконання виконавчого листа №750/8522/16-а, виданого Деснянським районним судом м. Чернігова у вказаній вище справі з наданням десятиденного строку на добровільне виконання.
Згідно з п. 3 вказаної постанови про відкриття виконавчого провадження вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 12800 грн.
Посилаючись на ту обставину, що рішення суду виконане боржником в добровільному порядку, а саме проведено перерахунок та виплату    пенсії ОСОБА_1 , що підтверджується розпорядженням УПФУ від 13.03.2017 №827240 та протоколом про виплату, 15 травня 2017 року управління листом повідомило державного виконавця про виконання судового рішення в повному обсязі.
До листа було додано копію розпорядження про перерахунок пенсії від 13.03.2017 та довідку від 15.05.2017, в якій зазначено, що ОСОБА_1 08.04.2017 перераховано на розрахунковий рахунок в банківській установі 12 800 грн, в тому числі 9330,16 грн, сума коштів, яка нарахована відповідно до постанови Деснянського районного суду м. Києва по справі №750/8522/16-а від 18.11.2016.
26 травня 2017 року до відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції надійшла заява стягувача про те, що з урахуванням розпорядження про перерахунок пенсії та довідки про виплату, рішення суду не виконано повністю, оскільки виплата проведена не в повному обсязі.
29 травня 2017 року державним виконавцем було направлено позивачу вимогу, в якій зазначено про необхідність надіслання відділу пояснення з наданням підтверджуючих документів виконання рішення суду з урахуванням пояснень стягувача.
Такі пояснення було надано листом від 13 червня 2017 року.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016    (далі - Закон №1404-VIII) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з положеннями ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону №1404-VIII за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Частиною 5 цієї статті визначено випадки, у яких виконавчий збір не стягується:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом. 
Частиною 9 ст. 27 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Згідно п. 9 ч.1 статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина 2 статті 341 КАС України).
Проаналізувавши положення статей 26, 27 Закону №1404-VIII в аспекті спірних правовідносин колегія суддів дійшла висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє розпочинається з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження, у якій, з-поміж іншого, державний виконавець зобов`язаний зазначити суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню.
У Законі №1404-VIII передбачено випадки, коли виконавчий збір не стягується (частина п`ята статті 27), а також умову, за якої виконавчий збір не підлягає стягненню (якщо відсутні визначені законом підстави для звільнення від його сплати).
В останньому випадку йдеться про частину дев`яту статті 27 Закону №1404-VIII, за якою виконавчий збір не стягується, якщо рішення виконано до того, як відкрито виконавче провадження (відтак розпочато примусове виконання рішення).
Питання про закінчення виконавчого провадження, та відповідно про стягнення виконавчого збору (постанова про стягнення якого є окремим виконавчим документом), державний виконавець вирішує під час виконавчого провадження, якщо з`ясує, що для цього є відповідні підстави.
З огляду на встановлені в цій справі обставини і правове регулювання спірних відносин, з яких виник цей спір, правильним є висновок судів, що виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження не підтверджене належними доказами, оскільки, як вбачається з рішення суду, позивача було зобов`язано, крім перерахунку, провести призначення пенсії, докази чого в матеріалах справи відсутні.
Доводи скаржника про те, що пенсійні виплати, перераховані та виплачені за вказаним вище судовим рішенням є періодичними платежами в розумінні Закону України "Про виконавче провадження", колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в даному випадку за змістом резолютивної частини судового рішення у справі 750/8522/16-а позивача зобов`язано призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також підвищивши її розмір згідно вимог ст. 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, на 0,5% за кожний повний місяць страхового стажу після досягнення пенсійного вік, за винятком виплачених сум, починаючи з 01 липня 2016 року.
Отже, Суд вважає правомірним врахування судами попередніх інстанцій тих обставин, що судовим рішенням, яке виконується, було вирішено питання про зобов`язання пенсійного органу призначити та виплатити пенсію, а не стягнути її, що не є тотожними поняттями.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 21 листопада 2018 року у справі №750/7406/17 та від 24 січня 2019 року у справі №751/1387/17
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не зазначено. 
Частиною першою статті 350 КАС України (в чинній редакції) передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини 1 статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України залишити без задоволення.
Постанову Деснянського районного суду міста Чернігова від 29 червня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.
Суддя-доповідач                                                                      Н.А. Данилевич          
Судді                                                                                           В.М. Бевзенко
                                                                                                    Н.В. Шевцова