ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16 січня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/2614/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:  
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: Л.О. Будішевська, С.В. Таран, 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “АВІС” 
на рішення Господарського суду Одеської області від 04.11.2019 (суддя Гут С.Ф.,                      м. Одеса, повний текст рішення складено 11.11.2019) 
у справі № 916/2614/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “АВІС”
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “ГОРЯЦ-Т”
про стягнення 82383,83 грн.,                                                    
                                                       В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 Товариство з обмеженою відповідальністю (далі –ТОВ)“АВІС” звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) “ГОРЯЦ-Т” про стягнення 82383,83 грн., що складається з 58556,27грн. основного боргу, 4394,83 грн. – 3% річних та 19432,73грн. індексу інфляції. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати.
Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням зобов`язань за Договором постачання з відстрочкою платежу № 651/11 від 10.01.2011 року, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість, на яку нараховано інфляцію та 3% річних.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.11.2019р. у задоволенні позову ТОВ “АВІС” відмовлено з огляду на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
На думку скаржника, рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.
Зокрема, на думку скаржника при ухвалені оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд не врахував правову позицію викладену в постанові Верховного Суду у справі № 910/1389/18 від 05.03.2019р. та зробив невірний висновок щодо недоведеності наявності заборгованості відповідача, оскільки не надав належної правої оцінки акту звірки взаємних розрахунків за договором поставки №651/11 від 10.01.2011року.
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Станом на час прийняття даної постанови до суду не надійшло клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку без проведення судового засідання.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач спростовує доводи апеляційної скарги та просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія прийшла до наступного висновку.
10 січня 2011 року між ТОВ “АВІС”, як (Постачальником) та ТОВ “ГОРЯЦ-Т”, як (Покупцем) було укладено Договір поставки з відстроченням платежу № 651/11 (Договір).
Відповідно до умов п. 1.1. Договору Постачальник зобов`язувався поставити Покупцю, а Покупець прийняти та оплатити Товар, відповідно до умов Договору.
Згідно з п. п. 1.2, 1.3 договору товаром за цим договором є товари, зазначені в узгодженому сторонами прейскуранті (специфікаціях), які є невід`ємними частинами цього договору. У прейскуранті (специфікації) вказується перелік товарів і ціни на них. Товар та маркування товару повинні відповідати вимогам, встановленим чинним законодавством України до даного виду товару і його маркування, супроводжуватися сертифікатом відповідності, посвідченнями якості і безпеки харчових продуктів, матеріалів і виробів, ветеринарним свідоцтвом на продукти тваринного походження, довідкою ВМД (для алкогольної і тютюнової продукції імпортного виробництва).
П.3.1. Договору встановлено, що поставка Товару здійснюється на умовах DDP-склад Покупця (в інтерпретації Міжнародних правил тлумачення торгівельних термінів ІНКОТЕРМС 2000) однією або декількома партіями у відповідності зі специфікаціями або накладними, які складаються на кожну таку партію. 
Відповідно до положень Договору поставка товару відбувається у відповідності до заявки Покупця, яка погоджена з Постачальником, та направляється Постачальнику (п.3.2. Договору). При цьому Постачальник зобов`язується поставити кожну окрему партію Товару протягом 3 календарних днів (або 2 банківських дня) з моменту отримання погодженої заявки Покупця, якщо в такій заявці не вказана більш пізня дата постачання (п.3.4.).
Заявка вважається виконаною, а Постачальник таким, що виконав свої зобов`язання з поставки, якщо він здійснив поставку Товарів:
- у погоджений з Покупцем час, дату та у зазначене Покупцем місце;
- в асортименті та у кількості, відповідно до заявки;
- за цінами, затвердженими Сторонами у Специфікації;
- з повним пакетом супровідної документації;
- у повній відповідності зі встановленим законом та цим Договором порядком (п.3.5.).
Згідно з п.3.14 Договору право власності та ризик випадкової загибелі та випадкового пошкодження товарів переходить до покупця моменту вивантаження товару на рампи та підписання Покупцем накладної з приймання товару.
Пунктом 3.18 Договору встановлено, що Постачальник зобов`язаний прийняти накладну від Покупця під час поставки товару за умови наявності підпису відповідальних осіб торгівельного об`єкту (директора) або розпорядчого центру Покупця, вказаних у круговій довіреності, а також штампа відповідного торгівельного об`єкту або розпорядчого центра Покупця.
Покупець вправі вважати недійсною та не оплачувати накладну, в якій відсутні підписи відповідальних осіб Покупця, уповноважених приймати товар, або підпис особи, яка прийняла товар, не відповідає підписам відповідальних осіб зі сторони Покупця, які вказані у круговій довіреності. 
Наявність печатки Покупця на екземплярах накладних Постачальника, які оформлені у порушення ч.1 даного пункту, також не є підставою для їх оплати, при цьому Покупцем застосовуються положення частини 2 даного пункта.
Відповідно до умов п. п. 4.1., 4.2. Договору оплата кожної окремої партії Товару (визначеної в накладній) по даному Договору Покупцем здійснюється шляхом перерахування 100% вартості цієї партії Товару на поточний рахунок Постачальника на протязі 45 календарних днів з моменту отримання/реалізації. Постачальник здійснює оплату покупцю за послуги, надані їм при виконанні цього договору, відповідно до додатку 1 до цього договору (послуги покупця) протягом 7 днів з моменту виставлення рахунку покупцем. При відсутності проведення оплат в обумовлені терміни покупець має право відняти суму штрафних санкцій з сум, що підлягають переведенню постачальнику за поставлені товари. Покупець направляє постачальнику дебет - ноту з повідомленням про таке вирахування сум. 
Згідно умов п. 1. Додаткової угоди від 01.09.2015 року до Договору поставки з відстроченням платежу № 651/11 від 10.01.2011 року оплата кожної окремої партії ТМ “Биокон”, “SCA”, “Лакалут” (визначеної в накладній) Покупець здійснює перерахунок 100% вартості цієї партії Товару на поточний рахунок Постачальника протягом 52 календарних днів з моменту його отримання Покупцем.
Позивач зазначає, що належним чином виконав свої зобов`язання за договором поставки, поставив на корить відповідача товар, який він прийняв, однак відповідач в повному обсязі не здійснив на його користь розрахунок за поставлений товар, у наслідок чого у нього виникла заборгованість у сумі  58556,27грн.
Позивачем була направлена претензія від 31.01.2019 на адресу відповідача, з вимогою погасити заборгованість по договору поставки, однак до цього часу відповідачем не вжито заходів для погашення заборгованості перед позивачем, що і стало підставою для звернення останнього до суду із відповідним позовом. 
Відповідно до ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).
Приписами ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Згідно з ст. ст. 530, 610 - 612 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
У відповідності до ч. 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України      про договір купівлі-продажу.
За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.
Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.
Як вірно встановлено місцевим господарським судом, з первинної документації, наданої позивачем до позову вбачається, що ним на виконання умов договору № 651/11 від 10.01.2011 року було поставлено товару відповідачу на загальну суму – 58556,27 грн.  згідно видаткових накладних за період з 28.09.2016р. по 15.02.2017р.
Разом з тим, в матеріалах справи наявні докази оплати відповідачем позивачу за  поставлений товар в зазначений період на загальну суму 35000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №3141 від 06.03.2017 на суму 10000,00 грн., №229 від 16.02.2017року на суму 5000грн та №36 від 08 лютого 2017 на суму 10000грн., в яких хоча і вказано невірні реквізити призначення платежу, однак доказів спростування зарахування коштів у  визначеній сумі  на рахунок позивача та доказів існування іншого договору на виконання якого були б перераховані відповідні кошти, останнім не надано.
Також з матеріалів справи вбачається, що між сторонами  були укладені угоди про залік взаємних зустрічних вимог, які були підписані сторонами без зауважень, скріплені печатками сторін на загальну суму  26431,36грн.(т.1 а. с. 174-177).
Враховуючи зазначене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріалами справи не підтверджується наявність заборгованості відповідача за видатковими накладними, наданими позивачем до позову, на суму 58556,27 грн., оскільки відповідачем надано докази оплати відповідної суми позивачу.
Натомість, позивачем в порушення вимог ст. 74 ГПК України не доведено, що відповідачем не оплачено спірні видаткові накладні.
При цьому посилання позивача в якості доказу наявності відповідної заборгованості відповідача на акт звірки взаєморозрахунків за договором поставки № 651/11 від 10.01.2011р. за період з 28.09.2016р. по 12.07.2018р. судова колегія не приймає до уваги з огляду на наступне. 
Так, відповідно до правової позиції викладеної  у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 та врахованої місцевим господарським судом при прийнятті відповідного рішення встановлено, що акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. 
Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.
Враховуючи що наданий позивачем акт звірки взаєморозрахунків за період з 28.09.2016р. по 12.07.2018р. є одностороннім та не підписаний  відповідачем, а також відсутні первинні документи на підтвердження наявності боргу відповідача перед позивачем у сумі 58556,27 грн., суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки № 651/11 від 10.01.2011р. в зазначеному розмірі.
Отже доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції дав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд не відшкодовуються.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, –
П О С Т А Н О В И В:
          Рішення Господарського суду Одеської області від 04.11.2019 у справі №916/2614/19 – залишити без змін,  апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “АВІС” – без задоволення.  
Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і згідно з ч.5 ст.12, ч.2 ст.282 та п.2 ч.3 ст.287 касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених у підпунктах а-г п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

          Головуючий суддя                                                            Л.В. Поліщук

          Суддя                                                                                С.В. Таран

          Суддя                                                                                 Л.О. Будішевська