ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4012/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  21 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ
                Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
     Головуючого судді:                                                                      Коротких А.Ю.,
     суддів:                                                                                            Сорочка Є.О.,
                                                                                                             Єгорової Н.М.,
                        
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київської митниці Держмитслужби (правонаступник Київської міської митниці ДФС) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської міської митниці ДФС про визнання протиправним та скасування рішення, - 

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Київської міської митниці ДФС, в якому просив скасувати рішення Київської міської митниці ДФС про коригування митної вартості товару від 23.04.2019 року №UA100010/2019/000093/2.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Київська міська митниця ДФС подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
На адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому він просить: здійснити процесуальне правонаступництво та змінити Київську міську митницю ДФС на Київську митницю Держмитслужби; апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін; стягнути з Київської митниці Держмитслужби витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку в розмірі 3000,00 грн.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Щодо заявленого позивачем клопотання про здійснення заміни Київської міської митниці ДФС її процесуальним правонаступником - Київською митницею Держмитслужби, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Згідно з постановою КМУ від 02.10.2019 року №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної митної служби, так Київська міська митниця ДФС приєднана до Київської митниці Держмитслужби. Установлено, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної митної служби.
Відповідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Київська митниця Держмитслужби (Ідентифікаційний код юридичної особи 43337359) зареєстрована в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи - у разі, коли державна реєстрація юридичної особи була проведена після набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" 07.11.2019 року, номер запису: 1 073 102 0000 041404.
Відповідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Київська міська митниця ДФС (Ідентифікаційний код юридичної особи 39422888) з 28.11.2019 року перебуває в стані припинення.
Згідно з розпорядженням КМУ від 04.12.2019 року №1217-р «Питання Державної митної служби» забезпечено здійснення   з 08.12.2019 року Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 року  № 227  "Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України" (Офіційний вісник України, 2019 р., № 26, ст. 900) функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання ОСОБА_1 та замінити Київську міську митницю ДФС її процесуальним правонаступником - Київською митницею Держмитслужби.
Згідно з ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції, легковий автомобіль марки  VOLKSWAGEN, модель - PASSAT, календарний рік випуску - 2016, модельний рік - 2017, VIN - код НОМЕР_1 , був придбаний позивачем за посередництва польської компанії "ELEMENTAL TECH Sp.zO.O." на аукціоні в Бельгії (організатор аукціону бельгійська компанія "COTW"). Ціна купівлі автомобіля на аукціоні в Бельгії склала 12500,00 євро.
За результатами аукціону організатор направив посереднику - польській компанії "ELEMENTAL TECH Sp.zO.O." підтвердження замовлення від 26.02.2019 року № 3329553, а у подальшому рахунок-фактуру від 11.03.2019 року № 201903-08553 на загальну суму 12970,00 євро, що включає ціну продажу (12500,00 євро,) аукціонний збір в розмірі 210,00 євро та внутрішньодержавні витрати в розмірі 260,00 євро).
З метою митного оформлення товару "Автомобіль легковий, бувший у використанні, марка - VOLKSWAGEN, модель - НОМЕР_2 , календарний рік випуску - 2016, модельний рік -2017, VIN - код НОМЕР_1 ", ОСОБА_1 через особу, уповноважену на декларування ТОВ "АРТ-ВЕД", подано до Київської міської митниці ДФС митну декларацію від 15.04.2019 року №UA100010/2019/327753.
У графі 22 вказаної митної декларації заявлено митну вартість автомобіля в розмірі 13170,00 євро, визначену за основним методом визначення митної вартості.
На підтвердження заявленої митної вартості разом з митною декларацією надано виставлений польською компанією ELEMENTAL TECH SP.Z.0.0 інвойс від 06.04.2019 року № 06042019 на суму 13170,00 євро.
Проте, відповідач направив декларанту позивача електронне повідомлення від 15.04.2019 року в якому повідомив, що вартість транспортного засобу нижча наявної цінової інформації, отриманої у тому числі із зовнішніх джерел, митна вартість за VIN кодом НОМЕР_1, валюта - EUR, вартість - 18751."
У зв`язку з цим, декларантом позивача надано відповідачу наступні додаткові документи: платіжні доручення в іноземній валюті від 01.03.2019 року на суму 4380,00 євро, від 04.03.2019 року на суму 4405,00 євро та від 06.03.2019 року євро (всього - на 13170,00 євро) та експортну митну декларацію країни відправлення від 09.04.2019 року № 19PL301010T0298100 з повідомленням про вивезення автомобіля з території Республіки Польща від 09.04.2019 року № 19ІУ599-717989, в яких митними органами Республіки Польща підтверджено митну вартість автомобіля в розмірі 13170,00 євро.
Однак, 23.04.2019 року відповідач прийняв рішення про коригування митної вартості товарів №UA00010/2019/000093/2, яким визначив митну вартість належного позивачу автомобіля на рівні 18750,00 євро.
У подальшому, 03.05.2019 року, на виконання частини 8 статті 55 МК України декларантом додатково, на підтвердження достовірності заявленої митної вартості автомобіля, було надано відповідачу висновок експертного дослідження за результатами проведення автотоварознавчого дослідження Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) від 17.04.2019 року № 12320/19-54, згідно з яким вартість належного позивачу складає 12410,82 євро.
Листом від 11.05.2019 року № 4640/10/26-70-19-0, митний орган відмовив позивачу у визнанні заявленої митної вартості та скасуванні рішення про коригування митної вартості товару від 23.04.2019 року №UA00010/2019/000093/2.
Вважаючи рішення Київської міської митниці ДФС про коригування митної вартості товару від 23.04.2019 року №UA100010/2019/000093/2 протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, який було задоволено.
Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.
Основним нормативно-правовим актом, яким врегульовані спірні правовідносини, є Митний кодекс України від 13.03.2012 року №4495-VI.
Відповідно до статей 49-50 Митного кодексу України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Частиною другою статті 51 Митного кодексу України встановлено, що митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 Митного кодексу України "Методи визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, та порядок їх застосування".
За правилами частини другої статті 52 Митного кодексу України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; 2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.
Відповідно до частини першої статті 53 Митного кодексу України, у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
При цьому, частинами другою та третьою статті 53 Митного кодексу України встановлено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.          
У разі, якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Частиною п`ятою вказаної статті передбачено, що забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
У відповідності до норм частинами першою-третьою статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Таким чином, статтею 53 Митного кодексу України передбачено вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.
Дана норма кореспондується з положеннями статті 318 Митного кодексу України, якою встановлено, що митний контроль має передбачати виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.
Це також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011 року №3018-VI "Про внесення змін до Закону України "Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур", якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.
Відповідно до частин першої та другої статті 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
У свою чергу, статтею 58 Митного кодексу України передбачено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується, зокрема, у разі, якщо: щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів. Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи.
Згідно з частиною першою статті 59 Митного кодексу України у разі якщо митна вартість оцінюваних товарів не може бути визначена згідно з положеннями статті 58 цього Кодексу, за основу для її визначення береться вартість операції з ідентичними товарами, що продаються на експорт в Україну з тієї ж країни і час експорту яких збігається з часом експорту оцінюваних товарів або є максимально наближеним до нього.
При цьому, аналіз наведених норм дає підстави вважати, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше. Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
З наведеного убачається, що орган доходів і зборів у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, може витребувати додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості товару.
При цьому, такою імперативною умовою є наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів.
У розумінні наведених статей МК України, сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи, зазначені у частині другій статті 53 МК України, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Тобто, наведені приписи зобов`язують митницю зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.
Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митниця повинна вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.
У свою чергу, не наведення митницею в рішенні про коригування митної вартості товарів належних та допустимих доказів того, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, витребування митницею додаткових документів без зазначення обставин, які ці документи повинні підтвердити, свідчать про протиправність рішення щодо застосування іншого, ніж основний метод, визначення митної вартості товарів.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 09.04.2019 року у справі №826/10733/15 та від 19.02.2019 року у справі №826/2312/16.
Таким чином, умовою, з якою закон пов`язує право митниці самостійно розраховувати митну вартість заявлених декларантом товарів, є наявність документально підтверджених обставин, що свідчать про заявлення декларантом неповних та/або недостовірних відомостей про товар та ціну, яку за нього сплачено.
Відповідно, рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.
Натомість, у своєму рішенні про коригування митної вартості контролюючим органом зазначено, що за митною декларацією від 15.04.2019 року №UA100010/2019/327753 спрацювала система управління ризиками, якою було згенеровано критерії ризику.
Суд зазначає, що спрацювання профілів ризиків автоматизованої системи аналізу та управління ризиками та наявність в базах митного органу інформації про те, що ідентичні або подібні товари було оформлено у митному відношенні іншими особами за вищою митною вартістю, не може бути підставою для відмови у прийнятті заявленої декларантом митної вартості за ціною контракту, за відсутності інших законних підстав для витребування додаткових документів.
Ідентичного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 11.12.2018 року у справі №826/28003/15.
Доказів в підтвердження проведення посадовою особою митниці перевірки наявності чи відсутності відомостей про митне оформлення ідентичних чи аналогічних товарів, як цього вимагають митні процедури, в оскаржуваному рішенні не наведено. Між тим, коригуючи митну вартість ввізного товару (транспортного засобу), відповідач керувався інформацією із зовнішніх джерел - SuperSchwackeListe.
Верховний Суд у постанові від 27.06.2019 року у справі № 803/667/17 про скасування рішення про коригування митної вартості, визначеної із застосуванням інформації з каталогу Schwacke, висловив правову позицію, яка полягає у тому, що прийняття митницею рішення про коригування митної вартості імпортованого позивачем автомобіля за резервним методом, без вказівки, яким чином митна вартість автомобіля визначена саме в такому розмірі, які складові вплинули на формування такої вартості, не наведення порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за резервним методом, є порушенням частини другої статті 55 МК України щодо обґрунтованості прийнятого рішення.
Водночас, згідно наявних матеріалів справи, польський посередник для забезпечення позивачу можливості провести оплату вартості автомобіля частинами оформив три інвойси від 27.02.2019 року № 30022019 на суму 4380,00 євро, від 28.02.2019 року № 31022019 на суму 4385,00 євро та від 01.03.2019 року № 01032019 на суму 4405,00 євро,  разом - 13170,00 євро з урахуванням своєї винагороди в розмірі 200,00 євро.
Зазначені інвойси оплачені згідно з платіжними дорученнями в іноземній валюті  від 01.03.2019 року на суму 4380,00 євро, від 04.03.2019 року на суму 4405,00 євро та від 06.03.2019 року на суму 4385,00 євро.
У подальшому, позивачу було оформлено зведений інвойс від 06.04.2019 року № 06042019 на загальну суму 13170,00 євро.
Як вбачається з матеріалів справи, під час митного оформлення декларант подав митному органу усі документи, що необхідні для визначення митної вартості та підтверджують її. У наданих декларантом документах відсутні розбіжності, а документи містять повну інформацію про митну вартість та її складові частини. 
Твердження органу доходів і зборів про те, що у наданих декларантом документах виявлено розбіжності чи неточності, або про те, що декларант надав не всі документи для підтвердження заявленої митної вартості товару є необґрунтованими і безпідставними.
Щодо доводів скаржника про спрацювання автоматизованої системи управління ризиками, суд зазначає наступне. 
Відповідно до статті 361  МКУ з метою запобігання, прогнозування і виявлення порушень законодавства України з питань державної митної справи органи доходів і зборів застосовують систему управління ризиками для визначення товарів, транспортних засобів, документів і осіб, які підлягають митному контролю, форм митного контролю, що застосовуються до таких товарів, транспортних засобів, документів і осіб, а також обсягу митного контролю. При цьому, управління ризиками - робота органів доходів і зборів з аналізу ризиків, виявлення та оцінки ризиків, розроблення та практичної реалізації заходів, спрямованих на мінімізацію ризиків, оцінки ефективності та контролю застосування цих заходів. Цілями застосування системи управління ризиками є, зокрема: запобігання, прогнозування і виявлення порушень законодавства України з питань державної митної справи; забезпечення більш ефективного використання наявних у органів доходів і зборів ресурсів та зосередження їх уваги на окремих згрупованих об`єктах аналізу ризику, щодо яких є потреба у застосуванні окремих форм митного контролю або їх сукупності, а також у підвищенні ефективності митного контролю (областях ризику); прискорення митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України.
Проте суд наголошує, що орган доходів і зборів при здійсненні митного контролю, у тому числі й з питань контролю правильності визначення митної вартості, має діяти у спосіб, визначений Митним Кодексом України, а відомості, які містяться в автоматизованій системі аналізу та управління ризиками, мають лише допоміжний інформаційний характер при прийнятті органом доходів і зборів відповідних рішень.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що орган доходів і зборів неправомірно відмовив позивачу у визнанні задекларованої ним митної вартості товару за основним методом.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач не довів, що позивачем було заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість імпортованого транспортного засобу, та що у документах, поданих позивачем до митного оформлення, були відсутні відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомості щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за транспортний засіб. 
Так, в силу приписів статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення відповідача про коригування заявленої митної вартості товарів, як акт індивідуальної дії, є протиправним і підлягає скасуванню.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстави вважати, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та/або процесуального права.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Щодо доводів, викладених позивачем у відзиві на апеляційну скаргу стосовно стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку в розмірі 3000,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі статтею 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку долучено до матеріалів справи договір про надання професійної (правової) допомоги №06-19 ІСО від 19.06.2019 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Олег Зудінов та партнери»; рахунок №16-02 від 16.02.2020 року, згідно з яким позивачу була надано правнича допомога в обсязі 3 години, вартістю 1000,00 грн. за одну годину, а саме: вивчення апеляційної скарги та складання відзиву на неї, загальною сумою 3000,00 грн.; квитанція до прибуткового касового ордера №02/20 від 16.02.2020 року на оплату ОСОБА_1 правничої допомоги у суми 3000,00 грн. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Беручи до уваги відсутність клопотань зі сторони відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку, подані суду докази наявності понесених позивачем судових витрат та враховуючи складність адміністративної справи, обсяг та зміст поданого відзиву, колегія суддів доходить висновку про задоволення клопотання ОСОБА_1 шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Держмитслужби судових витрат в сумі 3000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Київської митниці Держмитслужби (правонаступник Київської міської митниці ДФС) залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року - без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Держмитслужби (код ЄДРПОУ 43337359) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 (три тисячі) грн. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя:                                                                         Коротких А.Ю.

           Судді:                                                                                                 Сорочко Є.О.

                                                                                                            Єгорова Н.М.