Постанова
Іменем України
 
15 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 755/1497/16-ц
провадження № 61-36434св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об`єкти нерухомого майна»,
треті особи: житлово-будівельний кооператив «Восток», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельниченко Тетяна Борисівна,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Панченка М. М.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об`єкти нерухомого майна», треті особи: ЖБК «Восток», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т. Б., про визнання недійсним права власності на Ѕ частину квартири, визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на Ѕ частину квартири.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 листопада 1987 року ОСОБА_1 звернувся до голови правління ЖБК «Восток» із заявою про поставлення його в чергу на покращення житлових умов. Загальними зборами членів ЖБК «Восток» від 17 вересня 1989 року позивача прийнято в члени кооперативу та надано для користування квартиру АДРЕСА_1 , за яку 16 березня 1990 року ним сплачено пайовий внесок в розмірі 2 009,62 руб.
 
Позивач вказував, що у червні 2013 року у приміщенні ЖЕК № 402 ОСОБА_1 дізнався про рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у справі № 2-134/2006 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частку спільної квартири АДРЕСА_1 , яким розділено вказане майно подружжя у рівних частках та на підставі якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на Ѕ частину вказаної квартири.
 
12 липня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до відділу архівної роботи Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про отримання копії рішення від 15 грудня 2006 року. За розглядом вказаної заяви було встановлено, що цивільна справа № 2-134/2006 у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва не перебувала, рішення у цій справі суддею Ластовкою Н. Д. не ухвалювалось. При цьому ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2005 року у справі № 2-666/05 під головуванням судді Савлук Т. В. було відмовлено у прийнятті позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частку квартири.
 
Тому ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення та 27 липня 2013 року були внесенні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статі 15, частиною першою статті 358 КК України.
 
ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:
-                     визнати недійсним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;
-                     визнати недійсною та скасувати реєстрацію права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , зареєстроване 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року у складі судді: Арапіної Н. Є. у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги про визнання недійсним права власності на Ѕ частину квартири не ґрунтуються на законі і позивачем не доведено підстав для визнання недійсною та скасування реєстрації права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року скасоване та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсною та скасовано реєстрацію права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , зареєстроване 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідно до пункту 16 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 № 703, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно №117435 (КВ-2007), а саме на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 була здійснена на підставі підробленого судового рішення, що послугувало підставою до порушення органом досудового розслідування кримінальної справи, провадження у якій триває. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у цивільній справі № 2-1344/2006 року, на підставі якого відповідачем було набуто право власності Дніпровський районним судом м. Києва не ухвалювалося, зазначений у ньому спір не був предметом розгляду та вирішення. В порушення пункту 2.3. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, реєстрація зміни права ОСОБА_1 , здійснювалися БТІ без участі позивача, як співвласника та відповідного запису в правовстановлючих документах останнього, крім цього в порушення пункту 3.6. Тимчасового положення проводилася без належного проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна.
 
Апеляційний суд зазначив, що у статі 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту, як визнання недійсним права власності, тому у задоволенні вимоги про визнання недійсним права власності на Ѕ частину квартири необхідно відмовити.
 
Аргументи учасників справи
 
У червні 2018 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову у частині визнання недійсним та скасування реєстрації права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , зареєстроване 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 та залишити в силі у цій частині рішення суду першої інстанції. При цьому посилається на те, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 не бажав отримувати свідоцтво про право власності на квартиру, яка набута у шлюбі, тому ОСОБА_2 звернулася до суду і рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у цивільній справі № 2-1344/2006р. визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину спірної квартири.
 
Апеляційний суд не дослідив належним чином докази, що містяться у матеріалах справи. Зазначає, що відповіді на адвокатські запити від 12 квітня 2018 року, від 26 липня 2016 року та від 16 червня 2017 року за підписом голови суду Ластовки Н. Д., є суперечливими, містять різне обґрунтування відсутності цивільної справи № 2-1344/2006р. та посилання на справи з іншими номерами. Вказує, що до відповіді на адвокатський запит від 12 квітня 2018 року за підписом голови суду Ластовки Н. Д. додано копію ухвали судді Савдук Т. В. від 21 березня 2005 року у цивільній справі № 2/666-05, але це справа про визнання права власності на частину паєнакопичення, яка до справи № 755/149716-ц не має ніякого відношення.
 
Слідчими органами не встановлено, яку справу згідно алфавітних покажчиків і журналів обліку суду за 2006 рік було зареєстровано за № 2-1344/2006, підозри жодній особі не пред`явлено. Суд апеляційної інстанції фактично звинуватив ОСОБА_2 у використанні підробленого судового рішення.
 
Зазначає, що ОСОБА_1 було відомо про рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у цивільній справі № 2-1344/2006р., що підтверджується заявою від 30 листопада 2007 року про реєстрацію у спірній квартирі сина ОСОБА_4 , в якій ОСОБА_1 , як співвласник за рішенням суду від 15 грудня 2006 року, поставив свій підпис «не заперечую». КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» під час реєстрації права власності ОСОБА_2 не було допущено порушень пунктів 2.3., 3.6. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5.
 
Спірна квартира належить сторонам на праві спільної власності на підставі статті 60 СК України та частини третьої статті 368 ЦК України, оскільки отримана і виплачена сторонами у шлюбі.
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що постанова суду апеляційної інстанції оскаржується у касаційному порядку лише у частині задоволених позовних вимог про визнання недійсною та скасування реєстрації права власності. В іншій частині позовних вимог постанова суду апеляційної інстанції у касаційному порядку не оскаржується, а тому не переглядається.
 
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що з 05 червня 1987 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 22 листопада 2005 року ВРАЦС Дніпровського РУЮ у м. Києві розірвано відповідно до актового запису № 1210.
 
20 листопада 1987 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до голови правління ЖБК «Восток» про внесення його та членів його сім`ї в чергу осіб на покращення житлових умов. 17 вересня 1989 року загальними зборами членів ЖБК «Восток» позивача прийнято у члени кооперативу та надано для користування квартиру АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до корінця повідомлення від 27 листопада 1989 року ЖБК «Восток» квартиру АДРЕСА_1 передано членам сім`ї члена кооперативу ОСОБА_1 . Згідно квитанції № ВВ 068876 від 16 березня 1990 року позивачем сплачено пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 , в розмірі 2 009,62 карб.
 
Суди встановили, що 30 жовтня 2007 року ОСОБА_2 звернулася до Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об`єкти нерухомого майна із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 117435 (КВ-2007), а саме на квартиру АДРЕСА_1 . До заяви було, зокрема, долучена копія рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у справі № 2-134/2006 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ЖБК «Восток», про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частку спільної квартири, яким поділено спільне майно подружжя у рівних частках, а саме: визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , відповідно за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Згідно довідки КВ-2016 № 20829, виданої 30 травня 2016 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року.
 
Звертаючись із позовом ОСОБА_1 просив про визнання недійсним право власності на Ѕ частину квартири та визнати недійсною та скасувати реєстрацію права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , зареєстроване 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 .
 
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що на його звернення до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про одержання копії рішення від 15 грудня 2006 року у справі № 2-1344/2006 отримав повідомлення, що перевіркою алфавітного покажчика цивільних справ за 2006 рік встановлено, що цивільна справа № 2-1344/2006 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя Дніпровським районним судом м. Києва у 2006 році не розглядалась. У журналі судових засідань судді Ластовки Н. Д. відсутні будь-які дані про розгляд 15 грудня 2006 року цієї справи. Отже, рішення суду по цивільній справі № 2-1344/2006 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя суддею Ластовкою Н . Д. 15 грудня 2006 року не виносилось.
 
22 липня 2013 року позивач звернувся до прокуратури Дніпровського району м. Києва із заявою про вчинення злочину, 24 липня 2013 року - до Дніпровського районного управління ГУ МВС України у м. Києві із заявою про вчинення злочину. 25 липня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості по кримінальному провадженню № 12013110040012133 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 15, частиною першою статті 190, частиною першою статті 358 КК України.
 
24 січня 2017 року листом Київської місцевої прокуратури № 4 повідомлено, що слідчим відділом Дніпровського УП ГУ Національної поліції у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 12013110040012133 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 358, частиною першою статті 190 КК України.
 
ОСОБА_2 заперечувала проти позову на підставі того, що до заяви про реєстрацію права власності на нерухоме майно додано копію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у справі № 2-1344/2006 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ЖБК «Восток», про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частку спільної квартири, за яким розділено спільне майно подружжя в рівних частках, а саме: визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , відповідно за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що у матеріалах справи містяться: фотокопія рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у справі № 2-1344/2006р. (Т. 1, а. с. 4, 41, 91, 128-129, 131-132).
 
Згідно частин першої, другої статті 77 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
У статті 89 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що якщо заявники дійсно отримали рішення від 10 травня 2006 року на законних підставах, вони мали достатню можливість довести це, подавши до суду такі докази, як копії своїх позовних заяв, протоколи судових засідань чи показання співпозивачів як свідків. Однак заявники не скористатися цією можливістю і не намагалися пояснити цю бездіяльність, що додатково підтверджує сумніви суду щодо характеру цього рішення. Суд вважає, що наведена інформація є достатньою для висновку про те, що рішення від 10 травня 2006 року було підробленим та заявники знали про цей факт протягом провадження по їх заяві (SIVOGRAK AND ZENOV v. RUSSIA, № 14758/08, § 34, 35, ЄСПЛ, від 13 червня 2013 року).
 
Зазначивши, що цивільна справа № 2-1344/2006 Дніпровським районним судом м. Києва не розглядалася, рішення за вказаними вимогами 15 грудня 2006 року не ухвалювалося, апеляційний суд не звернув увагу на наявність у матеріалах справи фотокопій рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року, не надав оцінки заяві для реєстрації місця проживання від 30 листопада 2017 року, в якій зазначено, що сторони як співвласники спірної квартири на підставі рішення суду не заперечували проти реєстрації місця проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі, не перевірив докази, наявні у матеріалах справи на предмет того чи доводять вони у сукупності характер рішення як підробленого. Окрім цього підставою для визнання недійсною та скасування реєстрації права на частку апеляційний суд вказав здійсненні реєстрації без участі позивача, як співвласника та відповідного запису в правовстановлючих документах останнього, без належного проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, що взаємовиключними по відношенню до такої підстави для визнання недійсною та скасування реєстрації права на частку як підроблене рішення суду. Тому апеляційний суд зробив передчасний висновок для визнання недійсною та скасування реєстрації права на частку.
 
Крім того, наявність підстав для визнання недійсною та скасування реєстрації права власності має встановлюватися судом на момент вчинення такої реєстрації.
 
Оскільки реєстрацію права на частку в квартирі було проведено 30 жовтня 2007 року, то такий спір має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент її вчинення, тобто, Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року (у редакції, чинній на момент проведення реєстрації).
 
Проте апеляційний суд послався на Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703.
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, постанову апеляційного суду в оскарженій частині скасувати та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2018 року у частині визнання недійсною та скасування реєстрації права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованої 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 скасувати.
 
Передати справу № 755/1497/16-ц у частині визнання недійсною та скасування реєстрації права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованої 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2018 року у частині визнання недійсною та скасування реєстрації права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованої 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
В. І. Журавель
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук