ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 лютого 2020 року

м. Харків

справа № 639/9183/19

провадження № 22-ц/818/1678/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бровченка І.О., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивачі –  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі – Прокуратура Харківської області, Прокуратура Луганської області, Міністерство внутрішніх справ України, Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому  засіданні в  залі суду  в місті  Харкові цивільну  справу за позовом  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 до Прокуратури Харківської області, Прокуратури Луганської області, Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним засудженням, в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2  –  ОСОБА_3 на ухвалу  Жовтневого районного  суду м.  Харкова від 03  січня 2020року,  постановлену під  головуванням судді  Труханович В.В.,  в місті Харкові, (повний текст ухвали складено 03 січня 2020 року),-
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Прокуратури Харківської області, Прокуратури Луганської області, Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним засудженням, в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Ухвалою Жовтневого районного  суду м.  Харкова від 03  січня 2020року у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Прокуратури Харківської області, Прокуратури Луганської області, Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Луганській області, Державної казначейської служби України в частині вимог про скасування Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.2014 року № 1642 о/с та Наказу № 256 о/с начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області від 24.09.2014 року про звільнення позивачів з роботи, визнання недійсним записів про звільнення позивачів та зарахуванням позивачам періоду з 17 червня 2014 року по 31 липня 2019 року до загального трудового стажу – відмовлено. Роз`яснено позивачам, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції окружного адміністративного суду.
Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за вищевказаним позовом.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2  –  ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у відкритті провадження та в цій частині направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права; вказує, що судом першої інстанції відмовлено у відкритті провадження в частині вимог про скасування наказів про звільнення позивачів з роботи, визнання недійсним записів про звільнення позивачів та зарахування позивачам періоду з 17 червня 2014 року по 31 липня 2019 року до загального трудового стажу у зв`язку з тим, що дані вимоги підлягають розгляду в порядку КАС України. Разом з тим зазначені вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності права позивачів були порушені, зокрема незаконним звільненням саме з причин обрання їм запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та притягнення їх до кримінальної відповідальності. Окремі частини вимог заявленого позову хоча і є публічно-правовим, але Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлені спеціальні норми щодо врегулювання відносин, які виникають між особами, які постраждали від незаконного затримання та притягнення до кримінальної відповідальності, органами державної влади, які вчинили незаконні дії щодо цих осіб, та державою. Вважає, що всі заявлені у позові позовні вимоги мають бути розглянуті судом, який ухвалив виправдувальний вирок, як встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Прокуратура Луганської області надала відзив на апеляційну скаргу, просила у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити, а ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 січня 2020 року залишити без змін.
Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області надала відзив на апеляційну скаргу, просила у задоволенні апеляційної скарги представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвоката Надолі Є.В. відмовити у повному обсязі, а ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 січня 2020 року залишити без змін
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Ухвала Жовтневого районного  суду м.  Харкова від 03  січня 2020року оскаржується лише в частині відмови у відкритті провадження. В іншій частині ухвала суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не переглядається.
Вирішуючи питання про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що частина вимог, а саме: про скасування Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.2014 року № 1642 о/с та Наказу № 256 о/с начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області від 24.09.2014 року про звільнення позивачів з роботи, визнання недійсним записів про звільнення позивачів та зарахуванням позивачам періоду з 17 червня 2014 року по 31 липня 2019 року до загального трудового стажу мають ознаки публічно-правового спору та не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства і відносяться до юрисдикції адміністративного суду, оскільки позивачі по справі працювали на публічній службі. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «судом встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» зазначив, що поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це, не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.
Частиною 1 статтею 19 КАС України визначено перелік справ у публічно-правових спорах, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
При визначенні юрисдикції справи, перш за все необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач. Наявність у сторони публічно-владних управлінських функцій не відносить таку справу автоматично до справ адміністративної юрисдикції.
Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
З аналізу вказаних норм вбачається, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише ті, які пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.
Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Разом з цим, до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ та інше.
Зазначена правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 815/6096/17.
Судом встановлено, що  ОСОБА_2 на момент фактичного затримання 17 червня 2014 року працював на посаді начальника сектору дільничних інспекторів міліції Рубіжанського МВ ГУ МВС України в Луганській області, мав спеціальне звання майора міліції, ОСОБА_1 працював дільничним інспектором Рубіжанського МВ ГУ МВС України в Луганській області, мав спеціальне звання старшого лейтенанта. Вказані посади відносяться до категорії публічної служби.
Таким чином, вимоги про скасування Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.2014 року № 1642 о/с та Наказу № 256 о/с начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області від 24.09.2014 року про звільнення позивачів з роботи, визнання недійсним записів про звільнення позивачів та зарахуванням позивачам періоду з 17 червня 2014 року по 31 липня 2019 року до загального трудового стажу, - пов`язані із звільненням із публічної служби. У зв`язку з чим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в цій частині відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки такі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2  –  ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного  суду м.  Харкова від 03  січня 2020року в частині відмови у відкритті провадження – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий:                                                                        О.В. Маміна

Судді:                                                                                         І.О. Бровченко 

               Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 20.02.2020 року.