ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року	Львів	Справа № 460/1404/19 пров. № 857/10878/19	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                               Мікули О. І.,
суддів          -                                                       Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,
з участю секретаря судового засідання -     Гром І. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Костопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування розпоряджень, зобов`язання вчинення певних дій,-

суддя в 1-й інстанції - Махаринець Д. Є.,
час ухвалення рішення - 05.09.2019 року, час не зазначено,
місце ухвалення рішення - м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення - 05.09.2019 року,

                                                           в с т а н о в и в :

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Костопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області), в якому просив скасувати розпорядження відповідача щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2015 року; визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача від 24 квітня 2018 року «Про поновлення пенсійної виплати ОСОБА_1 з 01 травня 2018 року»; зобов`язати відповідача поновити пенсійну виплату з 19 лютого 2018 року по 01 травня 2018 року в сумі 4852,56 грн; визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача від 22 травня 2018 року «Про взяття пенсійної виплати/заборгованості ОСОБА_1 за минулий період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року на облік з подальшою виплатою на умовах окремого порядку; зобов`язати відповідача відновити виплату та сплатити виниклу заборгованість за минулий період пенсійної виплати за віком ОСОБА_1 з 01 квітня 2015 року по 19 лютого 2018 року в сумі 54995,68 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць, відповідно до п.1 ч.1 ст.371 КАС України; зобов`язати відповідача виплатити компенсацію втрати частини пенсійної виплати ОСОБА_1 з 01 квітня 2015 року по дату повного погашення пенсійної виплати/заборгованості, у зв`язку з порушенням строків її виплати негайно після проголошення судового рішення та подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання цим рішенням законної сили.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року задоволено частково. Визнано протиправними дії Костопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Костопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 22 травня 2018 року "Про взяття пенсійної виплати/заборгованості ОСОБА_1 за минулий період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року на облік з подальшою виплатою на умовах окремого порядку". Зобов`язано Костопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком з 19 лютого 2018 року та виплатити заборгованість за минулий період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року. Зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини пенсії (доходу) у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159. У решті позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що ОСОБА_1 взято на облік, як внутрішньо переміщену особу, що підтверджується довідкою від 19 лютого 2018 року №0000478452 та поновлено йому виплату пенсії з 01 квітня 2015 року на підставі витягу з рішення комісії Березнівської районної державної адміністрації Рівненської області з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 01 березня 2018 року та розпорядження управління від 22 травня 2018 року. Загальна сума пенсії за період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року складає 58326,64 грн., яка буде виплачена на умовах окремого порядку, який визначений постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №335, якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365, згідно з якою суми соціальних виплат, які не сплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не враховано норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», оскільки виплата коштів по рішенню суду носить разовий характер та не підпадає під дію вищезазначеного Закону. Також вказує на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи в судове засідання 15 січня 2020 року не прибули, хоча про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, представником позивача у судовому засіданні 11 грудня 2019 року надано пояснення, в яких просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію як внутрішньо переміщена особа. Згідно з довідкою №0000478452 від 19 лютого 2018 року фактичним місцем проживання позивача є: АДРЕСА_1 .
Позивач перебуває на обліку в Костопільському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області.
Відповідно до матеріалів справи виплата пенсії позивачу не здійснюється з квітня 2015 року, будь-які документи, які б свідчили про оформлення припинення виплати пенсії позивачу певним рішенням у матеріалах справи відсутні.
19 лютого 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про запит пенсійної  справи з управління Пенсійного фонду України в м. Дебальцеве Донецької області.
На запит відповідача №1 від 19 лютого 2018 року управління Пенсійного фонду України в м.Дебальциве Донецької області 19 лютого 2018 року повідомило, що електронна справа позивача надіслана відповідно до запиту від 14 квітня 2016 року №02-3/76 до управління соціального захисту адміністрації Октябрьського району м. Мінська 25 травня 2016 року.
На запит відповідача від 20 лютого 2018 року №363/02 (повторно 30 березня 2018 року №592/02), листом від 02 березня 2018 року №02-2/590 управління соціального захисту адміністрації Октябрьського  району м. Мінська повідомило, що позивач на обліку в зазначеному управлінні не перебуває та пенсію не отримує.
Після з`ясування обставин щодо не перебування позивача на пенсійному обліку в Республіці Білорусь, на підставі електронної пенсійної справи ОСОБА_1 , яка надійшла з управління Пенсійного фонду України в м. Дебальциве Донецької області, відповідачем з 24 квітня 2018 року здійснено перерахунок пенсії та поновлено виплату пенсії з 01 травня 2018 року в сумі 1617,52 грн.
27 вересня 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо виплати пенсії за минулий період,  а саме: з 01 квітня 2015 року по 19 лютого 2018 року. 
Листом від 10 жовтня 2018 року №О-18/060 відповідач повідомив позивача, що листом управління Пенсійного фонду України в м. Дебальциве Донецької області від 11 травня 2018 року було надіслано завірену копію атестата про останній місяць виплати пенсії позивачу, а саме: березень 2015 року. Таким чином, на підставі витягу з рішення комісії Березнівської районної державної  адміністрації з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 01 березня 2018 року та розпорядження Костопільського об`днаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 22 травня 2018 року виплату пенсії позивачу поновлено з 01 квітня 2015 року. Загальна сума пенсії за період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року складає 58326,64 грн. 
Разом з тим, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №335, якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365, згідно з якою суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються  в органі, що здійснює соціальні виплати та виплатується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. У зв`язку із чим, виплата пенсії за період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року в сумі 58326,64 грн. буде виплачена на умовах окремого порядку.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених прав.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування розпорядження відповідача від 24 квітня 2018 року "Про поновлення пенсійної виплати ОСОБА_1 з 01 травня 2018 року" задоволенню не підлягає, оскільки дане рішення не створює для позивача жодних негативних наслідків, і в подальшому відповідачем було прийнято розпорядження від 22 травня 2018 року "Про взяття пенсійної виплати/заборгованості за минулий період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року на облік з подальшою виплатою на умовах окремого порядку". Разом з тим, припинення виплати пенсії позивачу відбулось всупереч чинному законодавству, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати належну йому пенсію за період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року, а тому належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача виплатити заборгованість по пенсії за вищевказаний період. Крім того наявним є факт порушенням відповідачем встановлених строків виплати пенсії з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року, а тому позовні вимоги в частині виплати компенсії за порушення строків їх виплати також підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення та щодо негайного виконання судового рішення, то у задоволенні таких необхідно відмовити.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інтанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Ст.24 Конституції України передбачає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", відповідно до преамбули якого цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Відповідно до ст.7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Ст.8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачає право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до ч.3 ст.4 вищезазначеного Закону виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Згідно зі ст.5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виключно цим Законом визначаються, зокрема порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Відповідно до ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Таким чином, припинення виплати пенсії можливе лише на підставі відповідного рішення, що прийнято органом Пенсійного фонду або судом, і лише з підстав, визначених ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", перелік яких є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав виключно у випадках, передбачених законом.
При цьому, Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" підстави для припинення (призупинення) виплати пенсії  не встановлені.
Матеріалами справи підтверджується, що органом Пенсійного фонду рішення про припинення виплати пенсії із встановлених законом підстав не приймалося, право позивача на отримання пенсії відповідачем не заперечується, і дані щодо припинення виплати пенсії позивачу у судовому порядку у матеріалах справи відсутні.
Постановою Кабінету Міністрів України №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", яка набрала чинності 14 червня 2016 року затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.
Відповідно до п.4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.
Згідно з п.2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж одного разу на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за формою, встановленою Мінсоцполітики. Якщо в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб є інформація щодо проходження особою фізичної ідентифікації в публічному акціонерному товаристві Державний ощадний банк України, чергова перевірка у відповідному періоді не проводиться. 
П.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування передбачає, що соціальні виплати припиняються у разі: наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї; отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб; отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.
При цьому, ч.1 ст.49 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено вичерпний перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду. Цим переліком передбачена можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.
Крім того, постановами Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 та від 08 червня 2016 року №365 визначено обов`язкові умови призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам: знаходження внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування на обліку, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ Державний ощадний банк.
Таким чином, встановлення постановами Кабінету Міністрів України інших підстав для припинення виплати пенсії, відмінних від визначених ч.1 ст.49 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не є іншим випадком припинення виплати пенсії, передбаченим законом, у розумінні п.5 ч.1 ст.49 цього Закону, а тому припинення виплати пенсії особі за відсутності передбачених законами України підстав, є незаконним.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога щодо відновлення порушеного права позивача на пенсійне забезпечення, шляхом скасування розпорядження щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 у період з 01 березня 2015 року задоволенню не підлягагає, оскільки таке розпорядження (рішення) відповідачем не приймалося.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Управління соціального захисту населення Березнівської РДА Рівненської області від 14 березня 2018 року №04-05/510 відповідно до подання Костопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про отримання інформації для призначення пенсії внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_1 призначено пенсію з моменту припинення її виплати.
Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядження відповідача від 24 квітня 2018 року "Про поновлення пенсійної виплати ОСОБА_1 з 01 травня 2018 року", оскільки в подальшому відповідачем було прийнято розпорядження від 22 травня 2018 року "Про взяття пенсійної виплати/заборгованості за минулий період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року на облік з подальшою виплатою на умовах окремого порядку".
Щодо доводів апелянта про те, що загальна сума пенсії ОСОБА_1 за період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року складає 58326,64 грн. буде виплачена на умовах окремого порядку, який визначений постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №335, якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365, згідно з якою суми соціальниї виплат, які не сплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, то колегія суддів такі не приймає та погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, оскільки позивачу, як внутрішньо переміщеній особі, припинили виплату пенсії не у спосіб, передбачений законодавством, жодних змін у закон щодо особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались, і у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу, тому підставним є задоволення позовних вимог у цій частині.
Крім того, оскільки Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено строкові обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини та без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, а оскаржуваними положеннями Постанови Кабінету Мінстрів України №335 від 25 квітня 2018 року передбачено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, тому встановлення такого окремого порядку для внутрішньо переміщених освб, зокрема з числа пенсіонерів при отриманні соціальних (в тому числі пенсійних) виплат вказує на наявність невірного поводження в порівнянні з іншими пенсіонерами, що призводить до обмеження їх можливості у реалізації свого права, гарантованого державою на соціальний захист у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є підставними. 
Щодо доводів апелянта про те, що виплата коштів по рішенню суду носить разовий характер та не підпадає під дію Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», то колегія суддів не приймає такі до уваги, та вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Ст.2 вищезазначеного Закону передбачає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно зі ст.3  цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Відповідно до ст.4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Згідно з п.1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів,  у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). 
Компенсація громадянам  втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період,починаючи з 1 січня 2001 року. 
П.3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат передбачає, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, як, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Відповідно до п.4 вищезазначеного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Згідно з п.5 цього Порядку сума компенсації виплачується громадянам у тому ж  місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць
З системного аналізу правових норм вбачається, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, оскільки наявним є факт порушення встановлених строків виплати пенсії позивачу з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року, розпорядженням органу пенсійного фонду стверджується факт нарахування пенсії позивачу, як внутрішньо переміщеній особі, однак така не виплачена.
Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що дане судове рішення не підпадає під перелік, визначений ч.1 ст.371 КАС України, а тому відсутні підстави для задоволення вимоги щодо негайного виконання судового рішення в частині виплати пенсії.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком, а тому доводи апелянта щодо пропуску строку звернення до суду є безпідставними.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що припинення виплати пенсії позивачу відбулось всупереч чинному законодавству, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати належну йому пенсію за  період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року, а тому належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача виплатити заборгованість по пенсії за вищевказаний період. Крім того наявним є факт порушенням відповідачем встановлених строків виплати пенсії з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2018 року, а тому позовні вимоги в частині виплати компенсії за порушення строків їх виплати також підлягають задоволенню.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Оскільки рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року у справі №460/1404/19 в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                  п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року у справі №460/1404/19  - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя	 	О. І. Мікула 	
Судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 20 січня 2020 року.