Постанова
Іменем України
16 січня 2020 року
м. Київ
справа № 761/45701/16-ц
провадження № 61-11280св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2017 року в складі судді Осаулова А. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва 
від 13 листопада 2017 року в складі колегії суддів: Волошиної В. М., 
Слюсар Т. А., Панченка М. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 19 лютого 2015 року між сторонами укладено договір про надання безпроцентної позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг грошові кошти у розмірі 350 000 дол. США, які зобов`язався повертати частинами, щомісячно, починаючи з 05 березня 2015 року. 
Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, 
з червня 2015 року припинив здійснювати погашення заборгованості. Заборгованість за договором позики становить 347 035, 23 дол. США
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 347 035,23 дол. США, що еквівалентно 9 406 632,83 грн з розрахунку 1 дол. США = 27,1027 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 
2017 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 19 лютого 2015 року у розмірі суми основної заборгованості - 347 035,23 дол. США, що згідно курсу Національного банку України (далі - НБУ) станом на 12 червня 2017 року становить кошти у розмірі 
9 066 211,75 грн, та судовий збір - 6 890 грн, а всього кошти у розмірі - 
9 073 101,75 грн.
У задоволенні решти позовних відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушив свої зобов?язання щодо щомісячного повернення грошових коштів, тому позивач відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України має право достроково стягнути частину позики, що залишилася.
Вчинена сторонами письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що умовами договору позики підтверджено, що позика передається позикодавцем (позивачем) позичальнику (відповідачу) безпосередньо при підписанні цього договору готівкою. Підписанням цього договору позичальник підтвердив факт одержання ним від позикодавця позики в розмірі, зазначеному в пункті 1 договору. Сторони засвідчили про те, що належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до місцевого суду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що 01 січня 2012 року між 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено два договори позики, відповідно до яких останній отримав у борг 360 000 дол. США та 240 000 дол. США. 
У подальшому ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики від 01 січня 2012 року, за результатом розгляду якого було порушено провадження у справі 
№ 761/36085/14-ц, під час розгляду якої сторони домовилися у позасудовому порядку вирішити спір, тому вони 19 лютого 2015 року підписали інші договори позики, зокрема договір позики, який і є предметом розгляду у цій справі. За заявою ОСОБА_2 провадження у справі № 761/36085/14-ц закрито.
Загальна сума грошових зобов`язань відповідача перед позивачем мала б становити 1 290 000 дол. США. Однак, позивачем заявлено вимоги про стягнення лише частини коштів, що свідчить про невідповідність його позиції, викладеній в позовній заяві, дійсним обставинам справи.
Волевиявлення сторін під час підписання договору від 19 лютого 2015 року про надання позики не було спрямоване на укладення договору позики відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України. Підписання договору стало результатом переговорів між сторонами з метою досудового врегулювання спору та підставою закриття провадження у справі № 761/36085/14-ц. 
Наявність у матеріалах справи підписаного сторонами примірнику договору про надання позики від 19 лютого 2015 року свідчить лише про досягнення попередньої домовленості між позивачем та відповідачем та не є беззаперечним доказом отримання грошових коштів за договором. Кошти за договором позики не були передані ОСОБА_2 .
Доводи інших учасників справи
У травні 2018 року  ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що між сторонами у належній формі підписано договір позики від 19 лютого 2015 року, відповідач отримав кошти за цим правочином, про що засвідчив власним підписом, та зобов`язався повертати борг 
частинами - щомісячними платежами. З червня 2015 року ОСОБА_2 припинив виконання умов договору позики, щомісячні платежі не сплачував.
Предметом розгляду в цій справі є стягнення заборгованості саме за договором позики від 19 лютого 2015 року. Укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інших правочинів, які є самостійними зобов`язаннями, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову у цій справі.
Умовами договору позики від 19 лютого 2015 року підтверджено, що позичальник отримав готівкою кошти за цим правочином, а також визначено порядок повернення цих коштів. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості сторін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
06 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 19 лютого 2015 року між  ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 укладено договір про надання безпроцентної позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача грошові кошти 
у розмірі 350 000 дол. США, що еквівалентно 9 848 877,12 грн, виходячи з офіційного курсу НБУ (1 дол. США - 27,357992 грн). Відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у визначений цим договором строк 
(пункт 1 договору).
Пунктом 2 договору позики визначено, що позика передається позикодавцем (позивачем) позичальнику (відповідачу) безпосередньо при підписанні цього договору готівкою.
Підписанням цього договору позичальник підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики в розмірі, зазначеному в пункті 1 договору. Сторони свідчать про те, що належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника (пункти 2.1, 2.2 договору).
Позика за договором позики є безпроцентною. Відсотки за договором не нараховуються і не сплачуються (пункт 3 договору).
Відповідно до пункту 5 договору позики сторони домовились, що позичальник розпочне повернення позики з 05 березня 2015 року і продовжує повертати її щомісячними платежами шляхом передачі коштів позикодавцю у гривнях, в сумі, еквівалентній сумі погашення позики в доларах США, виходячи з середнього готівкового курсу продажу долара США у м. Києві, встановленого станом на відповідний календарний день, в якому здійснюється повернення позики, яка зазначена в графіку погашення позики, викладеного у додатку № 1, який є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно з пунктом 5.1 договору позики повернення позики має відбуватися не пізніше 5 числа кожного календарного місяця. Позичальник зобов`язався повернути всю позику не пізніше ніж до 05 лютого 2022 року (пункт 6 договору).
У разі неможливості повернення позики (її частини) в строк, передбачений пунктом 5.1 цього договору, позичальник зобов`язаний заздалегідь письмово повідомити про це позикодавця, зазначивши дату, до якої має намір виконати зобов`язання з повернення позики (її частини). Але у будь-якому випадку, цей строк не може перевищувати термін повернення позики, зазначений в (пункті 5.3 Договору).
У разі прострочення повернення чергової частини позики більш ніж на два місяці, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також вправі нараховувати пеню у розмірі 0,1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення (пункт 7 договору).
Своїми підписами сторони засвідчили, зокрема, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін (пункт 11 договору позики).
Суди також встановили, що сторонами погоджено та підписано графік погашення заборгованості за договором про надання безпроцентної позики від 19 лютого 2015 року, в якому визначені щомісячні платежі на погашення суми заборгованості.
Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, у встановлені договором позики строки борг не повертає, до позивача у відповідності до пункту 5.3 договору з письмовим повідомленням не звертався. На виконання умов договору відповідачем здійснено погашення боргу за три місяці (березень - травень 2015 року). Починаючи з червня 2015 року відповідач припинив погашення боргу за договором та графіком.
Станом на 06 жовтня 2016 року заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики становить 347 035,23 дол. США.
Контррозрахунку відповідачем не наведено.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушив свої зобов?язання щодо щомісячного повернення грошових коштів, тому позивач відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України має право достроково стягнути частину позики, що залишилася. Вчинена сторонами письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.
Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на розгляд справи 
№ 761/36085/14-ц, оскільки предметом спору в указаній справи є стягнення заборгованості за іншими договорами позики, а провадження в указані справі закрито ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва 
від 09 квітня 2015 року.
Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_1 не передав кошти ОСОБА_2 за договором позики від 19 лютого 2015 року спростовані змістом цього правочину, в якому позичальник підтвердив факт отримання ним від позикодавця позики в розмірі, зазначеному в пункті 1 договору, що засвідчив власним підписом.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 
2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 листопада 
2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                    І. М. Фаловська
А. І. Грушицький
В. В. Сердюк