ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2020 року                                                                                      Справа № 918/667/19 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Розізнана І.В. ,  суддя Грязнов В.В. 

розглянувши апеляційну скаргу    Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та апеляційну скаргу Комунального підприємства "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради на рішення Господарського суду   Рівненської області від 21 жовтня 2019 року в справі №918/667/19 (суддя - Політика Н.А.), повний текст рішення складено 24 жовтня 2019 року.   
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Комунального підприємства "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради
про стягнення заборгованості в сумі 122 955 грн 38 коп.   

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

  Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»    (надалі - Позивач) звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до Комунального підприємства «Рівнерайкомуненергія» Рівненської міської ради» (надалі - Відповідач) про стягнення з Відповідача: пені в розмірі 38 978 грн 76 коп,  інфляційних втрат в розмірі 45 588 грн 03 коп. та трьох відсотків річних в розмірі 38 388 грн 59 коп.. 
В обгрунтування позовної заяви Позивач посилався на те, що  12 вересня 2017 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір постачання природного газу № 8369/1718-ТЕ-28, на виконання якого Позивач передав Відповідачеві природний газ, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, однак Відповідач оплату за переданий газ здійснював несвоєчасно, чим порушив умови господарського договору, зокрема пункту  6.1  договору. За несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати переданого газу Позивач нарахував Відповідачу  пеню  в розмірі 38 978 грн 76 коп,  інфляційні втрати в розмірі 45 588 грн 03 коп. та три відсотки річних в розмірі  38 388 грн 59 коп.. У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на статті   230-231,  264,  265 Господарського кодексу України, статті     625,  629,   712 Цивільного кодексу України.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 21 жовтня 2019 року    позов було задоволено частково (а.с. 155-162). Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 38 388 грн 59 коп.  3% річних,                 45588 грн 03 коп інфляційних втрат та 19489 грн 59 коп. пені. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 19 489 грн 38 коп. пені, відмовлено. Також даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921 грн  00 коп..
Приймаючи дане рішення,    місцевий господарський суд зазначив, що суд вважає за можливе зменшити розмір пені на 50 %. При цьому судом першої інстанції було зазначено, що на момент звернення Позивача з позовом до суду сума основного боргу Відповідачем була погашена в повному обсязі. Також суд наголосив на тому, що Позивач не надав суду жодних доказів заподіяння йому збитків внаслідок прострочення сплати суми заборгованості за поставлений природний газ.
Окрім того, суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних, суд зазначив, що наданий розрахунок Позивача є арифметично вірним, відповідає положенням статті 625 ЦК України, а відтак позовні вимоги про стягнення  трьох відсотків річних та інфляційних підлягають до задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідач  звернувся  до Північно-західного  апеляційного господарського суду з    апеляційною скаргою,    в якій з підстав,    висвітлених в ній,    просить суд скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 169-171).
Мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач  звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що на виконання умов договору постачання природного газу від 12 вересня 2017 року № 8369/1718-ТЕ-28 Позивачем протягом жовтня 2017 року - квітня 2018 року було поставлено, а Відповідачем прийнято природний газ на загальну суму   7 785 387 грн 61 коп., що підтверджується актами передачі природного газу, Відповідачем було  повністю розраховано за нього в грудні 2018 року. Відповідач зазначає, що причиною несвоєчасної сплати Відповідачем за спожитий природний газ згідно договору №8369/1718-ТЕ-28 було скрутне матеріальне становище Відповідача, що підтверджується звітом про фінансові результати Відповідача за І півріччя 2018 року, у якому відображені збитки Відповідача. Сума збитків становить 410 тис. грн.; за 9 місяців 2018 року - збитки в сумі 1 231 тис. грн. Також Відповідач зазначає, що на момент звернення Відповідача з позовом до суду Відповідач не мав перед Позивачем заборгованості за спожитий природний газ згідно договору № 8369/1718-ТЕ-28. Відтак, Відповідач просить відмовити у задоволенні позову.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25 листопада 2019 року справу            №918/667/19 було прийнято до провадження суду в складі колегії суддів: головуючий суддя                   Василишин А.Р., суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В.. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача та запропоновано Позивачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду  відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Відповідачу.

Водночас, не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач  звернувся  до Північно-західного  апеляційного господарського суду з    апеляційною скаргою,    в якій з підстав,    висвітлених в ній,    просить суд рішення місцевого господарського суду скасувати  в частині відмови в стягненні пені в сумі 19  489 грн 38 коп. та прийняти нове рішення в цій частині,    яким     стягнути пеню в сумі в якій було відмовлено (а.с. 181-185).
Мотивуючи апеляційну скаргу, Позивач  звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що судом першої інстанції без будь-якого розрахунку та пояснення було зменшено розмір пені. Рішення суду не містить покликання на будь-які докази, які б підтверджували скрутне матеріальне становище Відповідача. В даному випадку не доведено реального фінансового стану Відповідача, а відтак висновок суду про скрутне фінансове становище є передчасним.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 2 травня 2019 року справу                   №918/667/19 було прийнято до провадження суду та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача та запропоновано Відповідачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду  відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Позивачу.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1  статті 270 Господарського процесуального кодексу України: у суду апеляційної інстанції    справи переглядаються    за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей,    передбачених    у цій главі.
Згідно частини 2  статті 270 Господарського процесуального кодексу  України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Частиною 3  статті 270 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції    здійснюється у судовому засіданні    з повідомленням    учасників справи,    крім випадків,    передбачених частиною    десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього  Кодексу.
В силу дії частини 10  статті    270 Господарського процесуального кодексу України: апеляційні скарги    на рішення господарського суду у справах  з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,    крім тих,    які не підлягають    розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,    розглядаються судом    апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно частини 13  статті 8 Господарського процесуального кодексу  України: розгляд справи    здійснюється в порядку письмового провадження за наявними    у справі матеріалами,    якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Разом з тим,    суд констатує, що види справ, що не підлягають    розгляду в порядку спрощеного    позовного провадження визначені в частині 4  статті 247 Господарського процесуального кодексу України.
Суд констатує, що дана справа № 918/667/19 не підпадає під дані винятки.
Водночас, суд констатує, що згідно    статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", з  1 січня 2019 року    встановлено прожитковий мінімуму на одну    працездатну особу в розмірі 1921 грн. Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10  статті 270 ГПК України  складає 192 100 грн (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).
З огляду на вищевказане,    колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України,   ухвалила рішення здійснювати  розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно, ухвалою суду від 2 травня 2019 року було повідомлено сторін  про те, що розгляд справи № 918/667/19  буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до  21 січня 2020 року.
 Відтак,    дослідивши   матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу,    суд прийшов до висновку, що в задоволенні апеляційних скарг  слід відмовити,    а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
При цьому колегія виходила з наступного, що 12 вересня 2017 року між Позивачем  та Відповідачем укладено договір постачання природного газу № 8369/1718-ТЕ-28 (далі - Договір,  а.с. 14-23).
За умовами Договору Позивач зобов`язався поставити Відповідачу в 2017-2018 роках природний газ, а Відповідач  зобов`язався оплатити його на умовах цього Договору.
Відповідно до пункту 1.2 Договору природний газ, що поставляється за цим Договором, використовується Відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.
Згідно пункту 1.4 Договору за цим Договором може бути поставлений природний газ  власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений Позивачем на митну територію України.
Пунктом 3.7 Договору встановлено, що: приймання-передача природного газу, переданого Позивачем для Відповідача у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі; обсяг використання природного газу Відповідачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.
Як визначено пунктами 5.2, 5.4 Договору: ціна за 1 000 куб. м. газу на дату укладання Договору становить 4 942 гривень, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%; усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5  930 грн 40 коп.; загальна сума вартості природного газу за цим Договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу.
Відповідно до пункту 6.1 Договору: оплата за природний газ здійснюється Відповідачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу; остаточний рахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. 
У відповідності до пункту 8.2 Договору, у разі прострочення Відповідачем оплати згідно пункту 6.1 Договору він зобов`язався сплатити Позивачу пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. 
Як визначено пунктом 12.1 Договору, Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису Позивача печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 1 жовтня 2017 року до 31 березня 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.
Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками цих юридичних осіб.
11 січня 2018 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору (а.с. 24-25), згідно якої, крім іншого, пунктом 8.2 Договору викладено в наступній редакції: "8.2 У разі прострочення Відповідачем оплати згідно пункту 6.1 Договору він зобов`язався сплатити Позивачу пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.".
В пункті 3 зазначеної Додаткової угоди сторони погодили, що додаткова угода набуває чинності з дати її підписання сторонами і діє з 1 січня 2018 року.
Додаткова угода від 11 січня 2018 року № 1 до Договору підписана уповноваженими представниками її сторін та скріплена печатками цих юридичних осіб.
Крім того, колегія суддів зауважує, що 6 квітня 2018 року між сторонами укладено Додаткову угоду    № 2 до Договору (а.с. 26), згідно якої, крім іншого, пункт 12.1 Договору викладено в наступній редакції:
"12.1. Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису Позивача печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 1 жовтня 2017 року по 31 травня 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.".
Як встановлено судом і не заперечується сторонами, на виконання умов Договору було передано Відповідачу у власність природний газ на загальну суму 7 785 387 грн 61 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками цих юридичних осіб без зауважень та заперечень (а.с. 33-39).
Як вбачається з матеріалів справи, станом на час звернення Позивача із позовом Відповідачем оплачено кошти за умовами Договору в повному обсязі, про що зазначено і Позивачем в позовній заяві. Однак, як зазначив Позивач, оплату за природний газ Відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 6.1 Договору.
Враховуючи порушення Відповідачем термінів виконання грошових зобов`язань за Договором, Позивачем нараховано та заявлено до стягнення 38 978 грн 76 коп. пені, 38 388 грн 59 коп. три відсотків  річних, 45 588 грн 03 коп. інфляційних втрат, згідно долученого розрахунку (а.с. 27-32).

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із відповідальністю за порушення строків оплати за переданий природний газ, регулювання яких здійснюється Законом України  Про засади функціонування ринку природного газу,   Господарським кодексом України,  Цивільним кодексом  України.
Як установлено частиною  1 статті 12 Закону України  «Про засади функціонування ринку природного газу», постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, якісні характеристики якого визначено стандартами, в обсязі та порядку, передбачених договором, а споживач зобов`язується сплачувати вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачені договором.
Частиною 1  статті 265 Господарського кодексу України  передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частиною 6  статті 265 Господарського кодексу України,  до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України  про договір купівлі-продажу.
Статтею 655 Цивільного кодексу України  врегульовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частин 1, 2  статті 692 Цивільного кодексу України,   покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
За приписами пункту 2 частини 2 статті 19 Закону України  «Про засади функціонування ринку природного газу»   Відповідач зобов`язаний забезпечувати своєчасну оплату в повному обсязі послуг з постачання природного газу згідно з умовами договорів.
У силу вимог частини 1  статті 530 Цивільного кодексу України,   якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частинами 1, 2  статті 193 Господарського кодексу України  встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення  загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Статтею 536 Цивільного кодексу України  унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до   статті 525 Цивільного кодексу України, частини 6   статті 193 Господарського кодексу України  одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з  статтею  610 Цивільного кодексу України  порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У силу вимог частини 1  статті 612 Цивільного кодексу України,  боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За частиною 1  статті 230 Господарського кодексу України  штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до частини 4  статті 231 Господарського кодексу України  у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Пунктом 3 частини 1  статті 611 Цивільного кодексу України  передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
За   статтею 625 Цивільного кодексу України,  боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Що стосується позовних вимог Позивача про стягнення з Відповідача  38 978 грн 76 коп. пені, то колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 193 Господарського кодексу України  встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Відповідно до частини 1  статті 546 Цивільногго кодексу України  та  статті 230 Господарського кодексу України  виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.
У відповідності до  статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен  передати  кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно частини 1  статті 550 Цивільного кодексу України,   право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що  штрафними санкціями у  цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка,  штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської  діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно із частиною  4  статті  231 Господарського кодексу України  розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Частиною 6  статті 232 Господарського кодексу України  сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Розділом 8 Договору сторона погоджено відповідальність сторін.
Пунктом 8.2 Договору передбачено, що у разі прострочення Відповідачем оплати згідно пункту 6.1 Договору він зобов`язується сплатити Позивачу пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. 
З врахуванням Додаткової угоди від 11 січня 2018 року № 1 до Договору сторонами погоджено пеню в розмірі 15,3% річних, яка застосовується з 1 січня 2018 року.
У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання Позивач, керуючись пунктом 8.2 Договору, нарахував Відповідачу пеню в сумі 38 978 грн 76 коп..
Наданий Позивачем розрахунок пені (без урахування сум оплат, проведених відповідно до постанови КМУ від 11 січня 2005 року № 20) перевірено судом та визнається арифметично вірним (а.с. 27-32).
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, природний газ, який закуповував Відповідач у Позивача, використовувався виключно на виробництво і постачання теплової енергії для потреб населення, Відповідач подав докази в підтвердження об`єктивності причин прострочення виконання договірних зобов`язань з оплати за газ, та документи, які свідчать про спрямованість Відповідача на врегулювання спору мирним шляхом, а саме:  звіт про фінансові результати Відповідача за І півріччя 2018 року, у якому відображені збитки Відповідача (сума збитків становить 410 тис. грн.; за 9 місяців 2018 року - збитки в сумі 1 231 тис. грн); звіт про фінансові результати за 9 місяців 2018 року; оборотно-сальдова відомість по рахунку 361 за жовтень 2018 року (а.с. 142-144), з яких вбачається, що Відповідач є збитковим підприємством, основним видом діяльності якого є надання послуг з централізованого опалення.
Відповідно до пункту 3 статті  83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання.
Зазначена стаття кореспондується з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, згідно якої, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. 
Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, колегія суду об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступень виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. 
Крім того, процесуальна норма щодо зменшення розміру пені може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв`язку з порушенням зобов`язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом. 
З огляду на усе вищевказане, колегія суду проаналізувавши зменшення розміру пені на 50%, проведене місцевим господарським судом, приходить до висновку (з урахуванням обставин, наведених Господарським судом Рівненської області, в своєму рішенні), що виходячи із принципу розумності і співрозмірності (та з підстав вказаних місцевим господарським судом),  слід було у даному випадку зменшити розмір нарахованої пені. 
При цьому, колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги Позивача, з огляду на існування обгрунтованості в оспорюваному рішенні щодо зменшення розміру пені та наявності в матеріалах справи належним та допустимих доказів, котрі свідчать про фінансовий стан Відповідача.
Відповідно за таких обставин, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені до 50% від заявленої суми 38 978 грн 76 коп. та стягнути її в сумі 19 489 грн 38 коп. 
З огляду на викладене вище, в задоволенні позову в частині стягнення з Відповідача пені в сумі 19 489 грн 38 коп. слід відмовити. 
Дане рішення було прийнято місцевим господарським судом, а відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає судове рішення без змін в цій частині.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в розмірі 45 588 грн 03 коп. та річних в розмірі 38 388 грн 59 коп., то колегія суддів зазначає наступне.
За  статтею 625 Цивільного кодексу  України,  боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, враховуючи положення частини  2  статті 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). 
Розглядаючи позовні вимоги Позивача саме в правому полі норм вищезазначених норм діючого законодавства України, зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення оплат Відповідачем по сплаті отриманого природного газу, колегія суду  вважає, що вимоги щодо стягнення річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного Договору та нормам чинного законодавства.
При цьому суд критично оцінює доводи апеляційної скарги Відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову, з огляду на існування в матеріалах справи належних та допустимих доказів, котрі засвідчують факт існування заборгованості (котра була поступова погашена) та порушення строків виконання  зобов`язань в частині  сплати за поставлений газ.
Окрім того, в спростування доводів апеляційної скарги Відповідача, що однією з підстав для відмови в позові є відсутність боргу на момент звернення Позивача з позовною заявою, то колегія суддів зауважує таке.
В матеріалах справи є Спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання від 11 грудня 2017 року (а.с. 40-43; надалі - СПР), однак Позивачем проведено нарахування штрафних санкцій без нарахування на суми оплат, проведених відповідно до постанови КМУ від 11 січня 2005 року № 20.
Окрім того, підставою для застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, передбаченого статтею 625 Цивільного кодексу України є наявність суми основного боргу, що не була предметом регулювання за СПР та яка була несвоєчасно сплачена Відповідачем за рахунок власних коштів.
При цьому, з доказів, наявних в матеріалах справи вбачається, що Відповідач частково самостійно сплачував заборгованість, що існувала в нього за Договором, котра не була предметом регулювання СПР, та на яку відповідно й були нараховані Позивачем штрафні санкції за виключенням оплат котрі були предметом регулювання СПР (а.с. 46-113). 
Перевіркою за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН" розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, колегією суддів встановлено, що підставними та арифметично вірними є  річні в розмірі 38 388 грн 59 коп.  та інфляційні в розмірі 45588 грн 03 коп.. Відповідно апеляційний господарський суд задоволює позов в даних сумах.
Дане рішення було прийнято місцевим господарським судом, а відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає судове рішення без змін в цій частині.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, наведені в апеляційній скарзі (щодо безпідставного зменшення розміру пені) та посилання Відповідача, наведені в апеляційній скарзі (відносно безпідставного стягнення пені, річних та інфляційних) безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. 
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подані апеляційні скарги, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача та Відповідача згідно  статті 129 Господарського процесуального кодексу  України.
Керуючись статтями 129, 270,     269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
                    
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу  Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення Господарського суду Рівненської  області від 21 жовтня  2019 року в справі  № 918/667/19     - залишити без задоволення.
       2. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради  на рішення Господарського суду Рівненської  області від 21 жовтня  2019 року в справі  № 918/667/19      - залишити без задоволення.
3. Рішення Господарського суду     Рівненської  області від 21 жовтня  2019 року в справі  №918/667/19- залишити без змін.     
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
5. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
6. Справу № 918/667/19     повернути     Господарському суду    Рівненської    області.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Розізнана І.В.  

Суддя                                                                                              Грязнов В.В.