РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/2628/18
Провадження № 22-ц/4815/168/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.,

учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»
 в особі філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 
                
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»  в особі філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк»на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2019 року у складі судді Тимощука О. Я., ухвалене в м. Рівне о 16 годині 47 хвилин, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії -Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про стягнення 3% річних. В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 14 липня 2006 року між  ОСОБА_1 та ПАТ «Ощадбанк» укладено договір № 417, згідно якого 
останньому було надано кредит у сумі 17 618,18 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,5 % на рік, з терміном повернення не пізніше 12.07.2012 року для здійснення оплати за легковий автомобіль. З метою забезпечення виконання  зобов`язань 14 липня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено
договір поруки. Вказані обставини підтверджується рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №1715/8579/12. У зв`язку з тим, що відповідач свій обов`язок по сплаті кредиту не виконує, просив суд стягнути заборгованість, яка виникла по договору станом на момент пред`явлення позову з відповідачів солідарно.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2019 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями закону, які регулюють позовну давність та обґрунтовано тим, що до додаткових вимог, котрі є предметом спору - стягнення трьох відсотків річних, сплив строк позовної давності. Судом також враховано заяви відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк»оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02.07.2012 року солідарно стягнуто з відповідачів на користь Банку заборгованість за договором кредиту № 417 від 14.07.2006 року у розмірі 12 304,30 дол. США, що станом на 02.07.2012 року в гривневому еквіваленті становить 98 311,35 грн. та витрати по справі в розмірі 1089,29 грн. судовий збір, і яке набрало законної сили. Стверджує, що вказаним судовим рішенням встановлено факт існування заборгованості. Додає, що з моменту ухвалення судом рішення і до моменту звернення Банку із даним позовом відповідачами не було погашено заборгованості, і, більш того, вони уникають виконання своїх зобов`язань по сплаті коштів та перешкоджають примусовому виконанню рішення суду. Покликається на положення ст. 599 ЦК України щодо припинення зобов`язання виконанням, проведеним належним чином. Заперечує, що стягнення 3% річних є додатковою вимогою в розумінні ст. 266 ЦК України, стосовно якої закінчився строк позовної давності у зв`язку з його закінченням щодо основної вимоги, та посилається на роз`яснення постанови Верховного Суду України № 3-1522гс16 від 26.04.2017р. про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст.. 625 ЦК України не є додатковими, входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення основного зобов`язання. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог Банку в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Судом встановлено, що 14 липня 2006 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 та укладено договір № 417, згідно якого останньому було надано кредит у сумі 17 618,18 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,5 % на рік, з терміном повернення не пізніше 12.07.2012 року для здійснення оплати за легковий автомобіль. 

З метою забезпечення виконання зобов`язання за даним договором, того ж дня, 14 липня 2008 року, між Банком та ОСОБА_2  укладено договір поруки, за умовами якого остання поручилася за виконання зобов`язань за кредитом.

Рішенням Рівненського міського суду від 02 липня 2012 року позов ПАТ «Державний  ощадний банк України» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості задоволено повністю. Солідарно стягнуто на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» із відповідачів заборгованість за договором кредиту № 417 від 14.07.2006 року у розмірі 12 304,30 доларів США, що станом на 02.07.2012 року за курсом 799,25 гривень України за 100 доларів США, становить 98 311,35 грн. та витрати по справі в розмірі 1089,29 грн. судового збору.
Частиною 5 статті 82 ЦПК України, визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини  були встановлені.

Разом з тим, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством або стягненню заборгованості.

Звертаючись до суду з даним позовом, Банк просив суд про стягнення з відповідачів на свою користь трьох відсотків річних за невиконання зобов`язання з повернення кредитних коштів за період від дня ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за договором кредиту по день звернення до суду з цим позовом.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що вищевказане судове рішення про солідарне стягнення кредитної заборгованості було відповідачами виконане у встановленому законом порядку.

Згідно положень 625 ЦК України, якими позивач обґрунтовував даний позов, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимога про стягнення відсотків на підставі ст. 625 ЦК України є похідною (додатковою) і залежить від основного зобов`язання - стягнення заборгованості за кредитним договором, і на неї так само поширюються положення закону про позовну давність.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, переребіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи, що метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом ( не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У даному спорі строк позовної давності щодо сплати основної заборгованості почався з моменту пред`явлення позову у справі № 1715/8579/12.

Виходячи з того, що Банк звернувся до суду з вимогою про дострокове погашення заборгованості в 2012 році і рішенням Рівненськиого міського суду від 02 липня 2012 року ця вимога вирішена по суті, то саме від цієї дати - пред`явлення позову про стягнення основного боргу - розпочався перебіг позовної давності по стягненню відсотків в порядку статті 625 ЦК України.

Згідно частини 3 та 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Така заява подана відповідачами до ухвалення оскаржуваного рішення, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог Банку.

Доводи апеляційної скарги про те, що вимога про стягнення 3% річних не є додатковою вимогою поруч із вимогою про стягнення основної кредитної заборгованості із посиланням на відповідну постанову суду касаційної інстанції не можуть слугувати підставою для скасування законного та справедливого рішення місцевого суду, котре базується на нормах ЦК України, які мають вищу юридичну силу. Покликання на судову практику щодо застосування позовної давності до вимог про стягнення 3% річних апеляційний суд не може враховувати при винесенні даного рішення, так як судом під час розгляду даної справи встановлено інші правовідносини, ніж у поданому судовому рішенні суду касаційної інстанції. Суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову і доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

За ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»  в особі філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк»залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2020 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Хилевич Н. В.        

                                                                       Шимків С. С.