Постанова 
Іменем  України
 
29 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 591/619/17
 
провадження № 61-14532 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакара Н. Ю., Хопти С. Ф.,                   Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
представник позивача - ОСОБА_2 ;
відповідач - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області;
представник відповідача - Іваній Євгеній Миколайович;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області на рішення Зарічного районного суду м. Суми                                       від 01 березня 2017 року у складі судді Шелєхової Г. В. та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Левченко Т. А., Хвостика С. Г., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.                 Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до              відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми, правонаступником якого є управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області (далі - Фонд), про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 18 квітня 1983 року по 07 квітня                     2014 року вона перебувала у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (далі - ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання»). 
Зазначала, що під час роботи отримала професійні захворювання, наявність яких підтверджена актом розслідування професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 від 23 червня 2003 року.
Згідно довідки фтизіатричної медико-соціальної експертної комісії м. Суми (далі - МСЕК) від 29 жовтня 2003 року їй первинно встановлено 50 % втрати професійної працездатності та III групу інвалідності. 
Згодом 12 жовтня 2011 року їй була встановлена ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 65 % та III група інвалідності безстроково. 
Вважала, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням їй було спричинено моральну шкоду.
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Фонду на свою користь 65 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої втратою професійної працездатності.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з відділення Фонду на користь ОСОБА_1 10 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди саме відділенням Фонду, оскільки на момент встановлення факту заподіяння позивачу шкоди саме на Фонд було покладено обов`язок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із обсягу заподіяних фізичних та моральних страждань, характеру й тривалості цих страждань, а також з засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 13 квітня 2017 року апеляційні скарги  ОСОБА_1 та відділення Фонду відхилені. Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2017 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши також, що позивач надала докази завдання їй моральної шкоди в результаті ушкодження здоров`я, довела певний її розмір. Обов`язок відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку із втратою нею професійної працездатності покладається на відділення Фонду, оскільки на момент встановлення МСЕК вперше ступеня страти працездатності та                 ІІІ групи інвалідності саме на Фонд було покладено обов`язок відшкодування моральної шкоди. Також суд зазначив, що відсутність висновку медичних органів, що підтверджує наявність моральної шкоди, не є підставою для відмови позивачу у позові. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У травні 2017 року відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове судове рішення про відмову                                     у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 591/619/17 із Зарічного районного суду м. Суми. 
Зупинено виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми                                     від 01 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року залучено правонаступника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві         Осіяну О. М.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2019 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 210/3177/17.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2020 року поновлено касаційне провадження у цій справі.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав законної сили з 01 січня 2015 року, цим Законом не передбачено відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, а оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом вже після набрання чинності вказаним Законом, вона не має права на відшкодування такої шкоди за рахунок коштів Фонду. Крім того, згідно із частиною восьмою статті 36 вказаного Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, що, в свою чергу, також виключає обов`язок і відповідальність Фонду по їх виплаті. У справі відсутні докази спричинення позивачу моральної шкоди, зміни образу життя, характеру фізичних та душевних страждань. Позивач не довела висновками відповідних медичних установ факту завдання їй моральної шкоди. Судами не враховано, що позивачу виплачена одноразова допомога, яка за своєю суттю компенсує моральний аспект страхового випадку, та щомісячно відшкодовується сума втраченого заробітку. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 18 квітня 1983 року по 07 квітня 2014 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання». Позивач працювала за професією маляра.
 
Під час роботи ОСОБА_1 отримала професійні захворювання, наявність яких підтверджена актом розслідування професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 від 23 червня 2003 року.
 
Відповідно до довідки, виданої фтизіатричною МСЕК м. Суми від 29 жовтня 2003 року, серії ЛА № 005998, про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_1 склала 50 % первинно, позивачу встановлено III групу інвалідності.
 
Згідно довідки фтизіатричної МСЕК м. Суми від 12 жовтня 2011 року,                 серії 10 ААА № 021168, про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_1 склала 65 %, позивачу встановлено III групу інвалідностібезстроково.
 
ОСОБА_1 є непрацездатною, їй рекомендований нагляд у терапевта, невропатолога, пульмонолога, гастроентеролога та санаторно-курортне лікування. Вказані факти підтверджуються випискою з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 0806/983.
 
2.                 Мотивувальна частина 

 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській областізадоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
 
Відповідно до вимог статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
 
Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-ХІV).
 
Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
 
Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
 
Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
 
Частинами першою, третьою статті 28 Закону № 1105-ХІV у редакції, чинній на час встановлення ОСОБА_1 висновком МСЕК від 29 жовтня                 2003 року первинно втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. 
 
Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.
 
Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої                статті 21, частини третьої статті 34 Закону № 1105-ХІV у зазначеній редакції завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. 
 
У справі, яка переглядається, судипопередніх інстанцій, установивши, що на час заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв`язкуз настанням страхового випадку (29 жовтня 2003 року),обов'язок відшкодувати таку шкоду покладався на Фонд соціального страхування, що узгоджується із Законом № 1105-XIV у редакції, чинній на час заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, урахувавши наявність підстав для такого відшкодування, а також ті обставини, що позивач перенесла зменшення обсягу трудової діяльності, була змушена пройти курс лікування, зазнає фізичних страждань, позбавлена нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 тис. грн, яка визначена з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 грудня 2018 року у справі                 № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) у постанові від 23 січня                   2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження                                   № 14-288цс19).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Доводи касаційної скарги про те, що на час звернення позивача із цим позовом (лютий 2017 року) набула чинності редакція Закону № 1105-ХІV, якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки спір щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування, яке виникло у позивача з дня встановлення їй МСЕК втрати професійної працездатності (29 жовтня 2003 року). На час виникнення у неї такого права була чинна редакція Закону № 1105-ХІV, яка передбачала здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. 
 
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншиминормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
 
Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21, частини 3 статті 28 та частини 3 статті 34                              Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.  
 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
 
Як зазначено у пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Молдавська проти України» (заява № 43464/18), застосований судом закон не повинен містити жодного положення, яке могло б ввести в оману заявника щодо його чинності та релевантності до відповідних правовідносин, а тому обмеження щодо реалізації відповідних прав скаржника було передбачуваним і обґрунтованим.
 
Аналізуючи поняття «якість закону» ЄСПЛ у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.
 
Також, ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення                                     від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
 
Доводи касаційної скарги про відсутність доказів завдання позивачу моральної шкоди, безпідставні та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами: актом розслідування професійного захворювання, довідками МСЕК, випискою із історії хвороби позивача щодо отримання нею професійних захворювань, які в свою чергу, спричинили моральні та фізичні страждання, та яким судами попередніх інстанції надана належна правова оцінка. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області залишити без задоволення.
 
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми                                    від 01 березня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                            С. Ф. Хопта
 
                                                                                                            В. В. Шипович