Постанова 
Іменем України                                                
 
29 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 754/7185/16-ц
провадження № 61-20716св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку», 
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року у складі судді Грегуля О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 01 квітня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 надано у борг 20 000,00 грн зі сплатою 0,001 % річних на строк до 31 березня 2016 року. 
 
У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 28 квітня 2016 року утворилася кредитна заборгованість у розмірі 68 309,61 грн, яка складається із заборгованості за основним зобов`язанням - 14 091,24 грн, процентів - 5 793,20 грн, комісії - 14 400,00 грн, штрафу та/або пені за кредитним договором - 34 025,17 грн. 
 
На підставі викладеного банк просив суд стягнути з відповідача на свою користь кредитну заборгованість у розмірі 68 309,61 грн. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року позов ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» кредитну заборгованість у розмірі 68 309,61 грн. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами наявні кредитні зобов`язання, які відповідач належним чином не виконувала, а тому з неї на користь банку підлягає стягненню заборгованість у розмірі 68 309,61 грн.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє від імені ОСОБА_1 , відхилено. 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, а тому ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення. Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було застосовано строк позовної давності, апеляційний суд визнав безпідставними, оскільки наслідки спливу строку позовної давності застосовуються судом на підставі заявленого клопотання про їх застосування. Відповідач була обізнана про розгляд справи в суді, отримувала судові повістки та заявляла клопотання про відкладення розгляду справи, однак клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності у суді першої інстанції не заявляла. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В обґрунтування заявлених позовних вимог банк надав суду розрахунок кредитної заборгованості, яка утворилася станом на 28 квітня 2016 року. Однак інші письмові докази, які б підтверджували дійсність розрахунку, у матеріалах справи відсутні. Крім цього, суди не застосували наслідки спливу строку позовної давності.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Банк не скористався своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Деснянського районного суду м. Києва. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2019 року ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Деснянського районного суд у м. Києва від 07 листопада 2016 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01 квітня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 надано у борг 20 000,00 грн зі сплатою 0,001 % річних на строк до 31 березня 2016 року. 
 
У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 28 квітня 2016 року утворилася кредитна заборгованість у розмірі 68 309,61 грн, яка відповідно до розрахунку складається із заборгованості за основним зобов`язанням - 14 091,24 грн, процентів - 5 793,20 грн., комісії - 14 400,00 грн. та пені - 34 025,17 грн. 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Згідно із частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Щодо стягнення суми основного боргу за кредитним зобов`язанням, процентів та пені
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства України.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
У разі невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором до нього застосовується цивільно-правова відповідальність, яка може полягати у тому числі у стягненні неустойки (пені, штрафу).
 
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
 
Кредитний договір від 01 квітня 2013 року укладений між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 на строк до 31 березня 2016 року. У межах строку кредитування - до 31 березня 2016 року включно, позичальник була зобов`язана повертати банку кредит і сплачувати проценти. 
Відповідно до п. 6.1. Кредитного договору за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі 36 % річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. 
За порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення (п. 6.3. Кредитного договору).
 
Встановивши, що кредитні кошти були надані ОСОБА_1 на строк до 31 березня 2016 року, однак відповідно до наданого банком розрахунку кредитної заборгованості станом на 28 квітня 2016 року ОСОБА_1 не повернула банку отримані нею у кредит грошові кошти у розмірі 14 091,24 грн. та проценти за користування кредитом, суди дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з боржника на користь банку простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 14 091,24 грн., простроченої заборгованості за процентами у розмірі 5 793,20 грн. та пені за кредитним договором у розмірі 34 025,17 грн.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно не застосували наслідки спливу строку позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач була належним чином повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, її представник брав участь у розгляді справи, однак клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності не заявляв, а тому підстави для вирішення цього клопотання під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відсутні. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).
 
Щодо стягнення комісії за надання кредитних ресурсів
 
Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3  щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
 
Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). 
 
Отже, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
 
Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 234/169/15-ц (провадження № 6?1746цс16).
 
Відповідно до пункту 1.5 кредитного договору від 01 квітня 2013 року позичальник сплачує банку комісію за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми кредиту у день укладення кредитного договору. Сплата комісії здійснюється в валюті договору. 
 
У пункті 1.6 кредитного договору від 01 квітня 2013 року сторони погодили, що позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 3,00 % від суми кредиту за договором, щомісяця в період сплати. Сплата комісії здійснюється в гривні.
 
Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на зазначені умовами кредитного договору, не врахували, що нарахування винагороди за резервування коштів (комісії) суперечить вимогам чинного законодавства України. Позивач не мав права встановлювати такі платежі, оскільки вони покладають на позичальника обов`язок компенсувати можливі фінансові ризики банківської установи.
 
Оскільки обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, то позовні вимоги банку в частині стягнення комісії у розмірі 14 400,00 грн. не підлягають задоволенню. 
 
Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Проаналізувавши підстави звернення банку до суду з позовом, норми цивільного законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та умови кредитного договору, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій помилково стягнули з ОСОБА_1 комісію за користування кредитними коштами у розмірі 14 400,00 грн, у зв`язку із чим колегія суддів дійшла висновку про відмову у позові ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» у частині стягнення комісії за користування кредитними коштами.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , задовольнити частково. 
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2017 року скасувати в частині позовних вимог про стягнення комісії. 
 
У позові Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення комісії відмовити.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2017 року в частині інших позовних вимог залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                            І. А. Воробйова 

                                                                                                                        Б. І. Гулько

                                                                                                                        Р. А. Лідовець

                                                                                                                        Ю. В. Черняк