ПОСТАНОВА
Іменем України

23 січня 2020 року 
Київ
справа №803/207/16
адміністративне провадження №К/9901/26137/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у попередньому судовому засіданні  касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23 березня 2016 року (суддя Александрова М.А.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2016 року (колегія у складі суддів: Макарика В.Я., Большакової О.О., Глушка І.В.) у справі № 803/207/16 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Ківерцівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із позовом до Ківерцівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області (надалі відповідач, податковий орган) про визнання протиправними дій щодо організації та проведення документальної планової перевірки, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки), рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску. 
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що податкові повідомлення-рішення і вимога від 18 січня 2016 року прийняті контролюючим органом на підставі акта перевірки 11 грудня 2015 року з порушенням строку. Крім того, протягом 2015, 2016 років введено обмеження (мораторій) на проведення перевірок контролюючими органами, дія якого поширюється на позивача. Висновок податкового органу про завищення підприємцем валових витрат за 2014 рік на 2 298 584 грн 89 коп. ґрунтується на припущеннях без чіткого визначення підстав для виключення вказаної суми із витрат та збільшення оподатковуваного доходу. 
Волинський окружний адміністративний суд постановою від 23 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2016 року, в задоволенні позову відмовив.    
Приймаючи рішення, суд першої інстанції, з доводами якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про правомірність дій податкового органу щодо організації та проведення перевірки позивача, правомірність висновків податкового органу про порушення позивачем пунктів 177.1, 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено чистий оподатковуваний дохід за 2014 рік.
Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
У запереченні на касаційну скаргу податковий орган не погоджується з доводами позивача та вважає їх безпідставними. Просить залишити касаційну скаргу без задоволення.
Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що відповідно до плану-графіка проведення планових документальних перевірок суб`єктів господарювання на 4 квартал 2015 року, податковим органом з 16 листопада 2015 року по 4 грудня 2015 року проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 1 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року. За результатами перевірки складено акт № 1705/1700/2444407652 від 11 грудня 2015 року.
Висновками акта перевірки встановлено порушення вимог:
- пунктів 177.1, 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено чистий оподатковуваний дохід за 2014 рік на загальну суму 2 298 584 грн 89 коп., а тому підлягає донарахуванню податок з доходів фізичних осіб за 2014 рік в сумі 384 752 грн 51 коп.; 
- статті 7, пунктів 2, 3, 9 частини першої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на обов`язкове державне страхування», внаслідок чого занижено єдиний соціальний внесок за 2014 рік на загальну суму 79 086 грн 05 коп.; 
- пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України, пункту 6 статті 128 Господарського кодексу України - не ведення книги обліку доходів та витрат за перевірений період.
На підставі акта перевірки податковим органом 18 січня 2016 року прийнято:
- податкове повідомлення-рішення № 0000241700 яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування на суму 480  940 грн 64 коп., з яких 384  752 грн. 51 коп. за основним платежем та 96  188 грн 13 коп. за штрафними санкціями.
- податкове повідомлення-рішення № 0000201700 яким нараховано штрафні санкції у розмірі 510 грн.
- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0000171700, якою вимагає сплатити суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 79  086 грн 05 коп.
- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску року № 0000181700, яким нараховано штрафні санкції у розмірі 7  908 грн 61 коп.
Відповідно до частин 1, 2 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
За приписами частини 4 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Доводи касаційної скарги позивача зводяться до відсутності в акті перевірки посилань на первинні документи. Позивач зазначає, що акт не містить документального підтвердження стосовно фінансово-господарських відносин позивача по взаєморозрахункам з контрагентами, а також роз`яснення порядку обрахунку «середньої закупівельної ціни». З акту не вбачається, які саме витрати та в яких сумах, по яким контрагентам підтверджено, а по яким не підтверджено.
Доводів, щодо неправомірності перевірки, порушення строків прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, безпідставності нарахування штрафних санкцій податковим повідомленням-рішенням № 0000201700, правильності розрахунку єдиного внеску та штрафу за його донарахування касаційна скарга не містить. 
Сума валового доходу за 2014 рік у розмірі 6  519  473,40 грн самостійно задекларована позивачем та підтверджена в ході перевірки.
Собівартість реалізованої  продукції, згідно акта перевірки, за 2014 рік склала 4  010  717,11 грн. В акті перевірки детально зазначено контрагента та  місце і дату  придбавання товару, його найменування, кількість та вартість. 
Жодної незгоди із встановленим актом переліком товару та його вартістю позивач не висловлював ані в позові, ані в апеляційній скарзі.
Суд не погоджується з доводом касаційної скарги, що визначена податковим органом «середня закупівельна ціна» не підтверджується первинним документами, оскільки позивачем не наведено фактів невідповідності ціни, зазначеної в акті, ціні, визначеної в первинному документі. На таку невідповідності позивач не посилався протягом всього розгляду справи.
Від проведення інвентаризації позивач відмовився, про що зазначено в акті, та не поставлено під сумнів під час судового розгляду.
Вартість витрат, пов`язаних із здійсненням діяльності склала 189  613,29 грн, вказана сума задекларована позивачем та підтверджена в ході перевірки.
Дослідивши акт перевірки, Суд зазначає, що податковим органом не поставлено під сумнів суми понесених витрат. Висновки податкового органу ґрунтуються на не можливості віднесення певних витрат саме до валових витрат 2014 року.
Під час перевірки також встановлено відсутність Книги обліку  доходів та витрат, що  свідчить про порушення п.п.177.10 ст. 177 ПК України.
Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України (тут та надалі в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин) встановлено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця..
За приписами пункту 138.4 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.
Таким чином, до валових витрат повинні бути включені собівартість продукції, реалізованої у 2014 році та витрати, пов`язані із здійснення діяльності.
Проте, позивачем до складу валових витрат включено й собівартість продукції, не реалізованої в 2014 році.
Враховуючи викладене, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, щодо правомірності висновків податкового органу про порушення позивачем пунктів 177.1, 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено чистий оподатковуваний дохід за 2014 рік.
Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права
Згідно з ч. 1  ст. 350 КАС України  суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись ст. ст.  341,  345,  349,  350 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23 березня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2016 року у справі № 803/207/16  залишити в силі.
3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П. Юрченко
І.А. Васильєва 
 С.С. Пасічник ,
Судді Верховного Суду