ПОСТАНОВА 
Іменем України

30 січня 2020 року                                                 м. Кропивницький

справа № 390/746/19
провадження № 22-ц/4809/159/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Черненка В.В.
        суддів: Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.
        секретар Гончар В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою  Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 04.10.2019 року, суддя Гарбуз О.А., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернулось у суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позивач на обґрунтування позовних вимог зазначив, що з метою отримання банківських послуг, відповідач підписав Заяву б/н від 01.02.2017 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 30000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, та те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, який в будь-який момент може змінити кредитний ліміт. Відповідно умов договору сторони визначили відповідальність за порушення строків сплати платежів.
У зв`язку з порушеннями кредитних зобов`язань за відповідачем станом на 11.04.2019 року рахується заборгованість за кредитом в розмірі 68599,78 грн.
Позивач просив суд стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитом у розмірі 68599,78 грн., яка складається: 23 692,41 грн. – заборгованості за тілом кредиту, 17 957,73 грн. – заборгованості за простроченим тілом кредиту, 22606,79 грн. – нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 600 грн. – пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., штраф (фіксована частина) – 500 грн., 3242,85 грн. – штраф (процентна складова), 0 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками.
Заочним рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 04.10.2019 року позов задоволено частково.
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості по тілу кредиту. Зазначається, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості по тілу кредиту, в тому числі за простроченим тілом кредиту.
В іншій частині рішення суду не оскаржується.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 28.12.2019 по справі відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 02.01.2020 справу призначено до розгляду.
До суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу не надано.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає  залишенню без задоволення з наступних підстав.
Задовольняючи частково позов суд першої інстанції встановив, що з метою отримання банківських послуг відповідач підписав Анкету-заяву б/н від 01.02.2017 року. (а.с. 8).
Суд першої інстанції зазначив, що в анкеті заяві вказано, що позичальник згоден з умовами, що анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що позичальник ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг.
Згідно Умов та правилами надання банківських послуг, які надані позивачем до матеріалів справи (а.с. 10-24), вбачається, що ними передбачено умови, щодо зміни кредитного ліміту, визначено відсоткову ставку за користування кредитними коштами та визначено обов`язки позичальника щодо погашення заборгованості за кредитом, відсотками а також оплачувати комісії на умовах договору та сплата штрафів і пені відповідно до Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна`Тарифів (п.2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4, п.2.1.1.5.5., п. 2.1.1.7.6, 2.1.1.4.2, 2.1.1.4.6).
Згідно розрахунку позивача (а.с. 6-7), станом на 11.04.2019 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитом в розмірі 68599,78 грн., яка складається з наступного: 23692,41 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 17957,73 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 22606,79 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 600,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та надання банківських послуг, 500.00 грн. – штраф (фіксована частина), 3242,85 грн. – штраф (процентна складова).
Суд першої інстанції зазначив, що на Умовах та правилах надання банківських послуг та Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», відсутній підпис відповідача ОСОБА_1 , що свідчить про те що, банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, також, що саме з цими Тарифами банку був ознайомлений відповідач під час підписання Анкети заяви, а не з іншими.
Суд першої інстанції дійшов зазначив, що Умови та правила надання банківських послуг і Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору в даному випадку між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 01.02.2017 року.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Суд першої інстанції послався на правову позицію висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17.
Суд першої інстанції зазначив, що оскільки отримані та використані кошти ОСОБА_1 в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, виходячи із приписів статті 530 ЦК України, позивач вправі вимагати виконання боргового зобов`язання в частині фактично отриманого та неповернутого тіла кредиту, що згідно розрахунку становить - 23692.41 грн. 
В задоволені решти позовних вимог відмовити, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином..
Заяви, клопотання від сторін не надходили.
Справа розглядалась відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України.
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження.
З матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження позову надав Анкету-заяву б/н від 01.02.2017 року (а.с. 8).
В анкеті - заяві вказано, що ОСОБА_1 згоден з умовами, що анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що позичальник ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг.
Зазначена анкета - заява не містить в собі інформації, щодо надання кредиту в розмірі 30000 грн. на який посилається позивач та умов на яких видавався кредит.
На підтвердження позову позивач надав Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.
Згідно Умов та правил надання банківських послуг, які надані позивачем до матеріалів справи (а.с. 10-24), вбачається, що ними передбачено умови, щодо зміни кредитного ліміту, визначено відсоткову ставку за користування кредитними коштами та визначено обов`язки позичальника щодо погашення заборгованості за кредитом, відсотками а також оплачувати комісії на умовах договору та сплата штрафів і пені відповідно до Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" Тарифів (п.2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4, п.2.1.1.5.5., п. 2.1.1.7.6, 2.1.1.4.2, 2.1.1.4.6).
Згідно розрахунку позивача (а.с. 6-7), станом на 11.04.2019 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитом в розмірі 68599,78 грн., яка складається з наступного: 23692,41 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 17957,73 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 22606,79 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 600,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та надання банківських послуг, 500.00 грн. – штраф (фіксована частина), 3242,85 грн. – штраф (процентна складова).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків, застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
З матеріалів справи вбачається, що позивач не ставить питання про стягнення відсотків за користування кредитом, а ставить питання про стягнення заборгованості за тілом кредиту, заборгованость за простроченим тілом кредиту, пеню за прострочене зобов`язання, пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та надання банківських послуг, штрафу (фіксована частина), 3242,85 штраф (процентна складова).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати простроченого тіла кредиту, процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Конституційний Суд України у Рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та інших виплат, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. 
З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позову в частині заборгованості за простроченим тілом кредиту. 
Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 01.02.2017р у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).
Відповідно до вимог частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, тобто, Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту, яка складається з двох складових (заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за простроченим тілом кредиту) є необґрунтованими з наступних підстав.
Позивач зазначає, що прострочений кредит – це кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором.
Але укладений між сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить такої умови як відповідальності за строки повернення кредиту (користування ним).
У позовній заяві позивач зазначав, що відповідач отримав кредит у розмірі 30000 грн у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок, а стягнути з відповідача просить 23692,41грн. заборгованості за тілом кредиту та 17957,73 грн. простроченої заборгованості за тілом кредиту.
З огляду на встановлені обставини справи можливо зробити висновок, що вимоги позивача про стягнення простроченого тіла кредиту не обґрунтовувані належних та допустимими доказами, оскільки матеріали справи не містять докази на підтвердження, що сторонами узгоджено, що у випадку своєчасного неповернення тіла кредиту, банк нараховує заборгованість у вигляді простроченого тіла кредиту. 
Суд апеляційної інстанції приймаючи до уваги встановлені обставини дійшов висновку, що розрахунок заборгованості наданий позивачем не є належним та допустимим доказом на підтвердження наявності заборгованості за простроченим тілом.
Іншого розрахунку заборгованості за кредитним договором з урахуванням підписаних відповідачем умов та усуненням протиріч між розрахунками позивач до суду першої інстанції не надав. 
Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок , що доводи  викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами,суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону. 
Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем тільки в частині відмови у задоволені позову, то суд апеляційної інстанції не дає правову оцінку рішенню суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 23692,41 грн.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,                              

ПОСТАНОВИВ:

   Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», залишити без задоволення.
Заочне рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 04.10.2019 року, залишити без змін.
Текст постанови складено 07.02.2020 року.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий: 

Судді: