ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2020 року                                                                              Справа №903/511/19 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Савченко Г.І. ,  суддя Павлюк І.Ю. 

при секретарі судового засідання - Єфімчук А.І.

за участю представників сторін:
позивача - Багіров Р.А. (посвідчення №000711 від 08.09.2017, ордер серія ВЛ №000,054642 від 08.07.2019)         
відповідача - Ковальський О.Р. (розпорядження 809-рб  від 23.09.2011, директор)
відповідача - Пилипчук І.Л.  (довіреність     №03-05/13  від 17.01.2020) 
третьої особи - Андрусяк І.В. ( посвідчення     №440 від 11.04.2018)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства "Луцькреклама" на рішення господарського суду Волинської області від 05.11.2019 р. у справі №903/511/19 (суддя Гарбар І.О., повний текст рішення складено 12.11.2019 р.)

за позовом Фізичної особи-підприємець Голубовича Ігоря Івановича
до Комунального підприємства "Луцькреклама"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Луцька міська рада
про стягнення 92 249,91 грн. 

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 05.11.2019 р. позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 92 249,91 грн., 1 921,00 грн. витрат по сплаті судового збору та 6100,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив та не врахував висновків суду, зазначених в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018 по справі №803/433/18, на підставі якого позивач звернувся з позовом про стягнення коштів.
Суд першої інстанції не врахував також норми чинного законодавства, якими визначені характеризуючі ознаки актів органів місцевого самоврядування.
Також, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції взагалі не взято до уваги докази відповідача стосовно коштів, які поступали від позивача до місцевого бюджету згідно рішення №71/24 від 26.02.2015року, і той факт, що КП "Луцькреклама" не є розпорядником цих коштів і які у відповідача відсутні.
Як доказ вищевказаного, в судовому засіданні 18.09.2019 року, з метою об`єктивності розгляду справи, представником відповідача було подане клопотання про залучення в якості третьої особи Луцьку міську раду та долучено до клопотання копію вказаного рішення №71/24, а також копії банківських виписок на 11 аркушах з доказами перерахування коштів (80% суми від оплати) до місцевого бюджету про які суд першої інстанції не вказав у рішенні, порушивши принцип верховенства права та рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Апелянт вважає, що вище зазначені докази мають ключове значення, оскільки, якщо суд і дійшов своїм внутрішнім переконанням до висновку про необхідність повернення коштів позивачу, то з метою реалізації завдання господарського судочинства, щодо справедливості та неупередженості при вирішенні спору (передбаченого ст. 2 ГПК України) повинен був взяти до уваги той факт що 80 відсотків коштів від сумі 92 249,91 грн., що становить 73 799,93 грн. знаходяться в місцевому бюджеті, і лише 18 449,98 грн. були у відповідача. 
Однак беручи до уваги постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду по справі №803/433/18, котра набрала чинності 11.12.2018 року і на яку посилається позивач, як головну підставу стягнення,  вимога позивача може стосуватись лише коштів за грудень 2018 року, а точніше з 11.12.2018 по 31.12.2018 року, що становить 20 569.65 грн. - 20 відсотків від сплачених позивачем коштів становить 4 113,93 грн. на які могло б бути стягнення.
Усі умови нарахування та зарахування коштів позивача чітко виписані в. п. 3.5 Договору №150/ТК від 01.06.2012р., підписаного обома сторонами. 
Судом першої інстанції не взято до уваги, що в п. 3.1 вказаного договору №150/ТК передбачено, що розмір плати за тимчасове користування місцем розміщення ЗЗР встановлюється виконавчим комітетом Луцької міської ради та сплачується Розповсюджувачем зовнішньої реклами на підставі цього договору та /або рахунків-фактур, наданих КП "Луцькреклама". 
До позовної заяви позивачем долучені копії рахунків, які він оплачував, тобто повністю погоджувався, а відповідачем надано підтвердження отримання цих коштів і перерахування їх до місцевого бюджету. 
Враховуючи вище викладене апелянт вважає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам відповідача і навіть не згадав про жоден з них в рішенні, що підтверджує порушення принципу справедливості та неупередженості.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.12.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Луцькреклама" на рішення господарського суду Волинської області від 05.11.2019р. у справі №903/511/19 та призначено її до розгляду на 20 січня 2020 р.
28.12.2019 року від Луцької міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Комунального підприємства "Луцькреклама" задоволити.
В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу Луцька міська рада посилається на те, що при задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення коштів за увесь період дії рішення, суд першої інстанції не дослідив та не врахував висновків суду, зазначених в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018 по справі №803/433/18, на підставі якого позивач звернувся про стягнення коштів. 
Також суд першої інстанції не врахував норми чинного законодавства, якими визначені характеризуючі ознаки актів органів місцевого самоврядування що призвело до порушення норм матеріального права.
24.12.2019 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Комунального підприємства "Луцькреклама" залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу позивач посилається на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу Відповідача залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 05.11.2019 року усправі №903/511/19 залишити без змін.

В судове засідання 20.01.2020 року з`явились представники позивача, відповідача та третьої особи.
Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі.
Представник позивача апеляційну скаргу заперечив з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, відзиви на апеляційну скаргу, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,  01.06.2012 між підприємцем Голубовичем І.І. (Розповсюджувач реклами, Позивач) та КП “Луцькреклама” (Уповноважена особа, Відповідач) укладено Договір №150/ТК тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами (далі – Договір; т. 1 а.с.14-15).
Відповідно до п. 1.1., 1.3. Договору, Уповноважена особа передає Розповсюджувачу зовнішньої реклами у тимчасове користування місце для розташування засобу зовнішньої реклами за адресою, вказаною у додатку (т. 1 а.с.16), згідно із погодженим у встановленому порядку дозвільним документом на розміщення засобів зовнішньої реклами (далі - ЗЗР), який є невід`ємною частиною цього Договору, а Розповсюджувач зовнішньої реклами використовує надане місце за цільовим призначенням - для розміщення ЗЗР, здійснює оплату за тимчасове користування місцем та звільняє у триденний термін місце після закінчення терміну дії дозволу на розміщення зовнішньої реклами та/або цього Договору в частині наданого права користування місцем, на яке припинено дію Дозволу та/або цього Договору. Місце надається для розміщення виключно тих засобів, що вказані у додатку до цього Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору.
Додатком №1 від 01.06.2012 до Договору затверджено перелік ЗЗР розповсюджувача реклами, їх місцезнаходження, дати початку та закінчення їх дії, а також розмір плати за розміщення ЗЗР (т. 1 а.с.16).
Відповідно до п. 3.1., 3.2. Договору, розмір плати за тимчасове користування місцем розташування ЗЗР встановлюється виконавчим комітетом Луцької міської ради та сплачується розповсюджувачем зовнішньо реклами на підставі цього Договору та/або рахунків-фактур, наданих КП “Луцькреклама”. Розповсюджувач зовнішньої реклами зобов`язаний отримати рахунок на плату коштів за тимчасове користування місцем розташування ЗЗР не пізніше 20 числа поточного місяця та проводити оплату не пізніше останнього робочого дня поточного місяця.
18.01.2018 сторонами Договору укладено Додаток №13 (а.с.17), у якому затверджено перелік ЗЗР розповсюджувача реклами у кількості 9-ть одиниць та визначено загальний розмір плати за розміщення ЗЗР в сумі 20 379,01 грн. на місяць.
У додатку №13 зазначено, що він укладений на Виконання рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 20.09.2012 року № 629-1 “Про порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька”, що кореспондується з п. 3.1. Договору в частині встановлення плати за розміщення ЗЗР виконавчим комітетом Луцької міської ради.
Вищезазначеним Порядком (т. 1 а.с.18-24) визначено механізм розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Луцька. Розрахунок відповідної плати здійснюється за формулою:
П = S х Т х Кз х Кі х Кквз,
де S - площа місця розташування спеціальної конструкції - визначається відповідно до п.32 постанови КМ України №2067 від 29.12.2003 “Про затвердження типових правил розміщення зовнішньої реклами”;
Т - базовий тариф, розроблений на базі неоподаткованого мінімуму доходів громадян (17 грн.), та становить визначену кількість неоподаткованих мінімумів;
Кз - коефіцієнт диференціації базового тарифу, в залежності від місця розташування об`єкта зовнішньої реклами;
Кі - коефіцієнт річного індексу інфляції за даними Державної служби статистики України до грудня попереднього року у відсотках;
Кквз - 2,5 коефіцієнт комерційного використання землі, розроблений згідно з методикою грошової оцінки землі в розрізі економіко-планувальних зон, наданий управлінням Держкомзему у м. Луцьку Волинської області (застосовується тільки для наземних конструкцій).
Виконавчим комітетом Луцької міської ради 16.07.2014 прийнято рішення №414-1 “Про доповнення до Порядку визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька” (т. 1 а.с.25), згідно з яким доповнено Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька, затверджений рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради №629-1 від 20.09.2012, пунктом 5 наступного тексту: “Рішенням виконавчого комітету може визначатись (змінюватись) розмір плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька, на визначений термін в розмірі до 50 відсотків базового тарифу”.
В подальшому, 21.02.2018 Виконавчим комітетом Луцької міської ради на виконання Програми економічного і соціального розвитку міста Луцька на 2018-2019 роки, наповнення та збільшення дохідної частини бюджету міста Луцьк, на підставі Законів України “Про місцеве самоврядування в Україні”, “Про рекламу”, Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених Постановою КМ України №2067 від 29.12.2003, рішень Виконавчого комітету Луцької міської ради №629-1 від 20.09.2012 “Про Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька” та №414-1 від 16.07.2014 “Про доповнення до Порядку визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька”, прийнято рішення №111-1 “Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька” (т. 1 а.с.26), яким збільшено на період з 01.03.2018 по 31.12.2018 на 49 відсотків величину базового тарифу плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, встановленого Порядком визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька, який затверджений рішенням Виконавчого комітету міської ради від 20.09.2012 №629-1 (що становить 30 364,72 грн. на місяць).
У зв`язку із прийняттям вищезазначеного Рішення виконавчого комітету Луцької міської ради у вищезазначений Договір Сторонами не було внесено змін щодо розмірів плати за тимчасове користування місцем розміщення ЗЗР. Проте, на підставі п. 3.1. Договору, розмір плати за тимчасове користування місцем розташування ЗЗР розраховувався на підставі вищезазначеного Рішення 111-1 та зазначався у рахунках, які Відповідач надавав для оплати Позивачу.
За період з 01.03.2018 року по 31.12.2018 року Позивач оплачував вищезазначені послуги в сумі 30364,72 грн. на місяць на підставі рахунків КП “Луцькреклама”, які були складені із врахуванням вищезазначеного Рішення виконавчого комітету Луцької міської ради як це передбачено п. 3.1. Договору.
Постановою Восьмого апеляційним адміністративного суду від 11.12.2018 по справі №803/433/18 визнано протиправним та скасовано рішення №111-1 “Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька”.
З метою досудового врегулювання спору, позивач 30.05.2019 на адресу відповідача надіслав вимогу про повернення коштів, отриманих без достатньої правової підстави. 
Вимога отримана відповідачем 03.06.2019, що підтверджується витягом щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" №0500040514158, 
Однак відповідач на вимогу позивача відповідь не надав,  грошові кошти, отримані без достатньої правової підстави не повернув.

09.07.2019 фізична особа-підприємець Голубович Ігор Іванович звернувся до господарського суду Волинської області з позовом до Комунального підприємства “Луцькреклама” про стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підставі в сумі 92249,91 грн.
Позов обґрунтовано тим, що Рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 від 21.02.2018  є недійсним, а нове рішення №845-1 прийнято 18.12.2018, то за період з січня місяця 2018 по 31.12.2018 розмір плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів має становити 20379,01 грн. за місяць, а з 01.01.2019 – 33116,70 грн.
Позивач за період з 01.03.2018 по 31.12.2018 сплачував платежі за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів в сумі 30364,72 грн. на місяць на підставі скасованого судом рішення, у зв`язку з чим у позивача виникла переплата на суму 92248,91 грн.
Ухвалою господарського суду Волинської області від 22.07.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №903/511/19 за правилами загального позовного провадження.
06.08.2019 відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі №903/511/19 до вирішення по суті судової справи №803/433/18 (857/1066/18) за апеляційною скаргою КП “Луцькреклама”.
Ухвалою господарського суду Волинської області від 18.09.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Луцьку міську раду.
10.10.2019 представник Луцької міської ради подав клопотання про зупинення провадження у справі №903/511/19 до розгляду Касаційним судом у складі Верховного суду справи №803/433/18.
Ухвалами господарського суду Волинської області від 10.10.2019 в задоволенні заяви Луцької міської ради та клопотанні КП “Луцькреклама” про зупинення провадження у справі №903/511/19 відмовлено.
Протокольною ухвалою від 10.10.2019  суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті. Ухвалою Господарського суду Волинської області від 10.10.2019 повідомлено ФОП Голубовича І.І., КП “Луцькреклама”, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Луцьку міську раду про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті на 24.10.2019.

Розглянувши позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що  на момент сплати ФОП Голубовичом І.І., коштів за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів за період з 01.03.2018 по 31.12.2018, його розмір визначався КП “Луцькреклама” в рахунках, які виписувались на підставі Рішення №111-1 виконавчого комітету Луцької міської ради згідно з умовами п. 3.1. Договору, тобто, на момент сплати Позивачем коштів у збільшеному, понад затвердженому сторонами в Договорі розмірі існувала підстава їх нарахування та сплати.
Однак, внаслідок прийняття Восьмим апеляційним адміністративним судом від 11.12.2018 по справі №803/433/18 постанови, якою визнано протиправним та скасовано вищезазначене рішення виконавчого комітету Луцької міської ради, така підстава відпала, у зв`язку з чим наявні всі ознаки набуття КП “Луцькреклама” коштів Позивача в розмірі 92249,91 грн. без достатньої правової підстави.
А тому, заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 92 249,91 грн. підлягає до задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України  визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно зі  ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених  статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до п. 1 ч. 2  ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За приписами статті 1212 Цивільного кодексу України, яка встановлює загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення  глави 83 Цивільного кодексу України  застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
З аналізу статті 1212 Цивільного кодексу України вбачається, що цей вид позадоговірних зобов`язань (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) породжують такі юридичні факти, як набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.
Необхідною умовою для встановлення того факту, що мало місце зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, є обов`язкова відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи.
Тобто, позивач повинен довести, що мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження спірного майна відповідачем, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених  статтею 11 Цивільного кодексу України.
За змістом ч.1 ст. 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, договору або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.
Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Матеріали справи свідчать, що Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018 по справі №803/433/18 (провадження №857/1066/18) визнано протиправним та скасовано вищезазначене Рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 “Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька” (т. 1 а.с.61-68). Постанова набрала законної сили з моменту її прийняття.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Згідно ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У відповідності до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
З матеріалів справи вбачається, що Рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 “Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька” було визнано судом протиправним (незаконним) і скасованим.
Виконавчим комітетом Луцької міської ради 18.12.2018 прийнято Рішення №854-1 “Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька”, яким збільшено на період з 01.01.2019 по 31.12.2019 на 48 відсотків величину базового тарифу плати за тимчасове користування місцем розташування ЗЗР, який затверджений рішенням Виконавчого комітету міської ради від 20.09.2012 №629-1 (в даному випадку, з урахуванням індексації, становить 33 116,70 грн. на місяць).
Враховуючи вищевикладене, оскільки  Рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 (т. 1а.с.26) скасовано, а нове рішення прийнято лише 18.12.2018 (а.с.27), то за період з січня місяця 2018 по 31.12.2018 розмір плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів становить 20379,01 грн. на місяць, а з 01.01.2019 - 33116,70 грн.
Разом з цим, Позивач за період з 01.03.2018 по 31.12.2018 сплачував платежі за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів в сумі 30364,72 грн. на місяць на підставі скасованого судом рішення виконавчого комітету, що підтверджується платіжними дорученнями (т. 1 а.с.49-57).
Матеріали справи свідчать, що 28.02.2019 між фізичною особою підприємцем  Голубовичом І.І. та ТОВ “Аполлінарія” укладено договір купівлі - продажу об`єкта зовнішньої реклами №280219-1 (а.с.28), за яким ФОП Голубович І.І. продав вказаному підприємству 8 об`єктів ЗЗР, що підтверджується актом передачі-приймання об`єкта зовнішньої реклами. 
Управлінням розвитку підприємництва та реклами Луцької міської ради 28.02.2019 прийнято ряд Наказів про переоформлення на ТзОВ "Аполлінарія" дозволів на розміщення ЗР, виданих ФОП Голубовичу І.І, на проданих 8 об`єктів (реєстр наказів, а.с.31).
Відповідно до п. 6.5.4., 6.5.7. Договору № 150/ТК тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами (а.с.14-15), його дія в частині одного наданого місця, припиняється внаслідок припинення дії дозволу, його анулювання або відмові у його продовженні, а також внаслідок передачі місця розташування ЗЗР, на який видано дозвіл у встановленому порядку, Розповсюджувачем зовнішньої реклами іншій особі без відповідного переоформлення Договору.
Таким чином, Договір № 150/ТК тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами (а.с.14-15) припинив свою дію в частині 8-ми проданих об`єктів ЗЗР з 28.02.2019.
У зв`язку з вищевикладеним, розмір плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів з 01.01.2019 по 28.02.2019 становить 33116,70 грн., а з 01.03.2019 - 2491,49 грн. за один об`єкт ЗЗР, що був розміщений за адресою м. Луцьк, вул.      Кравчука, 22 (розділова смуга).
Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №192-1 від 20.03.2019 (а.с.31) анульовано дозвіл на розміщення зовнішньої реклами від 20.02.2007 №12 (двосторонній рекламний щит розміром 3,0 м х 6,0 м) на вул. Кравчука, 22 (розділова смуга), виданий ФОП Голубовичу І.І.
Отже, вищевказаний договір припинив свою дію щодо останнього об`єкту ЗЗР 20.03.2019 згідно з п. 6.5.4 Договору.
З матеріалів справи вбачається, що Сторонами за Договором було узгоджено розмір плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів з 01.01.2018 в сумі 20 379,01 грн. на місяць.
Рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 111-1, яким було збільшено на 49% базовий тариф за таке користування, було скасовано в судовому порядку.
При цьому, Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради з 01.01.2019 на 48% збільшено базовий тариф за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів суд дійшов висновку, що Позивач за вищезазначеним Договором повинен був сплатити платежі у наступному розмірі:
- за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 (12 місяців) - 20379,01 грн. на місяць = 244548,12 грн.;
- за період з 01.01.2019 по 28.02.2019 (2 місяці) - 33116,70 грн. на місяць = 66233,40 грн.;
- за період з 01.03.2019 по 20.03.2019 (1 місяць) - 2491,49 грн. на місяць = 2491,49 грн.
З урахуванням наявної заборгованості перед КП “Луцькреклама” станом на 01.01.2018 в сумі 23 300,52 грн., Позивач за період з 01.01.2018 та до моменту фактичного припинення його дії (20.03.2019) повинен був сплатити за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів кошти в загальній сумі 23 300,52 грн. + 244 548,12 грн. + 66 233,40 грн. + 2491,49 грн. = 336 573,53 грн.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, а саме платіжних доручень (т. 1 а.с.45-59) позивач за вищезазначений період сплатив на користь Відповідача 428 822,44 грн.
Факт наявності заборгованості Позивача перед Відповідачем на 01.01.2018 в сумі 23 300,52 грн., а також факт сплати Позивачем за період з 01.01.2018 по 31.03.2019 на рахунок Відповідача коштів в сумі 428 822,44 грн. підтверджується актом звірки взаєморозрахунків станом на 24.05.2019 (т. 1 а.с.60), який був підписаний Позивачем та Відповідачем.
Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.
Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.
Отже, акт звірки взаємних розрахунків, підписаний уповноваженою особою відповідача (боржника) є доказом, що свідчать про фактичне визнання відповідачем наявності у нього перед позивачем боргу (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду №910/1389/18 від 05.03.2019).
З вище викладеного вбачається, що на момент сплати ФОП Голубовичом І.І., коштів за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів за період з 01.03.2018 по 31.12.2018, його розмір визначався КП “Луцькреклама” в рахунках, які виписувались на підставі Рішення №111-1 виконавчого комітету Луцької міської ради згідно з умовами п. 3.1. Договору, тобто, на момент сплати Позивачем коштів у збільшеному, понад затвердженому сторонами в Договорі розмірі існувала підстава їх нарахування та сплати.
При цьому, зміни до Договору у зв`язку із прийняттям вищезазначеного Рішення виконавчого комітету Луцької міської ради щодо збільшення розміру плати за тимчасове користування місцем розміщення ЗЗР сторонами не вносились.
Однак, на підставі п. 3.1. Договору, розмір плати за тимчасове користування місцем розташування ЗЗР розраховувався на підставі вищезазначеного Рішення 111-1 та зазначався у рахунках, які Відповідач надавав для оплати Позивачу.
Внаслідок прийняття судом рішення про визнання протиправним та скасування вищезазначеного рішення виконавчого комітету Луцької міської ради, така підстава відпала.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що позивач надмірно сплатив відповідачу грошові кошти  в сумі 92 248 грн.
А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про набуття КП “Луцькреклама” грошових коштів Позивача в розмірі 92 249,91 грн. без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 92 249,91 грн. підлягає до задоволення, відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Щодо посилань апелянта на те, що 06.08.2019 року ним було подано клопотання про зупинення провадження справі №903/511/19, у зв`язку із тим, що у Волинському окружному адміністративному суді перебуває в очікуванні його апеляційна скарга на рішення по справі №803/433/18, однак судом першої інстанції не було взято до уваги та не було надано справедливої правової та неупередженої оцінки тому, що оскаржуване рішення по адміністративній справі №803/433/18 є першоджерелом і підставою нарахування коштів позивачу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 06.08.2019 відповідач звернувся до господарського суду Волинської області з клопотанням про зупинення провадження у справі №903/511/19 до вирішення по суті судової справи №803/433/18 (857/1066/18) за апеляційною скаргою КП “Луцькреклама”, яка розглядається в порядку адміністративного судочинства.
В обґрунтування необхідності зупинення провадження у даній справі відповідач посилався на те, що 11.12.2018 Восьмим Апеляційним Адміністративним судом прийнята Постанова у справі №803/433/18, згідно якої було задоволено апеляційну скаргу ТОВ “Брендборд” та визнано протиправним та скасоване рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 від 21.02.2018 “Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька”. Рішення суду могло набрати законної сили, а отже за попередніми даними оспорюване рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 від 21.02.2018 могло втратити чинність 11.12.2018 у відповідності до ч. 2  ст. 265 КАС України.
Сторонами по вказаній судовій справі були: ТОВ “Брендборд”, Виконавчий комітет Луцької міської ради та третя сторона Луцька міська рада. Комунальне підприємство “Луцькреклама” до вищевказаної судової справи не було залучено.
У січні 2019 року після отримання від ТОВ “Брендборд” вимоги про повернення коштів, КП “Луцькреклама” отримано судове рішення першої інстанції та Постанову Апеляційної інстанції і подало Апеляційну скаргу в адміністративній справі №803/433/18.
На момент подання відповідачем клопотання про зупинення провадження у справі  №903/511/19 судова справа №803/433/18 (857/1066/18) перебувала в Касаційній інстанції, апеляційна скарга КП “Луцькреклама” знаходилася очікуванні у Волинському окружному адміністративному суді.
Оскільки на даний час розгляд судової справи про оскарження рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 від 21.02.2018 року “Про збільшення базового тарифу в розрахунку плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька” ще не завершений, відповідач вважав, що розглядати спір у справі  №903/511/19 про стягнення коштів з КП “Луцькреклама” є неможливим, оскільки це буде порушенням принципу об`єктивності, неупередженості та суперечитиме вимогам п. 5 ч.1 ст. 227 ГПК України, принципам правосуддя та завданням і основним засадам господарського судочинства визначених    ст. 2 ГПК України, а також ст.   2,7 Закону України “Про судоустрій та статус суддів”.
Розглянувши клопотання КП "Луцькреклама" від 06.08.2019 року господарський суд Волинської області ухвалою від 10.10.2019 року відмовив у його задоволенні.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства.
Оскільки відкритого апеляційного провадження в адміністративній справі за апеляційною скаргою КП “Луцькреклама” на момент розгляду клопотання судом першої інстанції не існувало, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було правових підстав зупиняти провадження у справі №903/511/19 до вирішення по суті судової справи №803/433/18 (857/1066/18) за апеляційною скаргою, провадження по якій адміністративним апеляційним судом не було відкрите.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для зупинення провадження у справі №903/511/19 та відмови у задоволенні клопотання КП "Луцькреклама" від 06.08.2019 року.
А тому, посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги та не було надано справедливої правової та неупередженої оцінки клопотанню відповідача від 06.08.2019 року про зупинення провадження справі №903/511/19, колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо посилань апелянта на те, що Рішення виконавчого комітету №111-1 від 21.02.2018 року втратило чинність з моменту прийняття Постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду, тобто з 11 січня 2018 року, що в свою чергу допускає можливість звернення до суду з вимогою про компенсацію зазначених в позові коштів лише за період з 11.12.2018 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається із Постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №803/433/18, вищезазначена судова справа розглядалась в загальному порядку, а суд апеляційної інстанції не зобов`язував виконавчий комітет Луцької міської ради опублікувати резолютивну частину Постанови як це передбачено ч. 1 ст. 265 КАС України.
Вказані обставини свідчать що суди при розгляді справи №803/433/18 не відносили оспорюване рішення до нормативно - правового акту, а розцінювали лише його як регуляторний акт.
Ст. 1 ЗУ «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», розподіляє регуляторні акти на дві окремі групи, зокрема:
- прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання;
- прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.
Тобто,  скасоване судом Рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 від 21.02.2018 року могло бути віднесене до офіційного письмового документу, який змінював норми права, застосовувався неодноразово щодо невизначеного кола осіб та який був спрямований на правове регулювання господарських відносин між регуляторними органами та суб`єктами господарювання та не вважався б нормативно - правовим актом.
Згідно ч. 12 ст. 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Тобто, для того щоб Рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради №111-1 від 21.02.2018 року можна було віднести до регуляторних актів, який би породжував для суб`єктів господарювання, зокрема Позивача, певні зобов`язання, він мав би бути прийнятий у повній відповідності до порядку його прийняття, визначеному ЗУ «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Ст. 9, 36 цього Закону встановлюють, що кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань. Регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом чи посадовою особою місцевого самоврядування, якщо наявна хоча б одна з таких обставин: відсутній аналіз регуляторного впливу; проект регуляторного акта не був оприлюднений.
Однак, як було встановлено у Постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду, Виконавчим комітетом Луцької міської ради у встановлений законом спосіб, ні повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій, ні проект регуляторного акта та відповідний аналіз регуляторного впливу не оприлюднювались, що має наслідком порушення принципу прозорості та врахування громадської думки. Матеріали справи не містять достатніх доказів, що оскаржуваний регуляторний акт відповідача прийнятий з належним аналізом регуляторного впливу, а проекти регуляторних актів оприлюднені у відповідних друкованих засобах масової інформації. Зокрема, при прийняті оскаржуваного рішення були порушені права громадян на участь у самоврядуванні, оскільки в порушення ч.3 ст.13 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» пропозиції за результатами громадських слухань не розглядалися відповідачем. Відсутня інформація щодо проведення громадських слухань стосовно проекту вказаного рішення.
Крім того, суд встановив порушення п. 5.14. Регламенту роботи виконавчого комітету та виконавчих органів Луцької міської ради, затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 110-1 від 23.02.2017 року при прийняті вищезазначеного Рішення ВК Луцької міської ради № 111-1, зокрема проект рішення в обов`язковому порядку не був погоджений з директором департаменту економічної політики.
За таких обставин, враховуючи порушення порядку, прийняття Рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради № 111-1 від 21.02.2018 року, а відтак не набув сили регуляторного акту, тобто не породив для Позивача обов`язків сплачувати кошти за тимчасове користування місцем розміщення ЗЗР у збільшеному таким Рішенням. 

Щодо посилань апелянта на те, що Позивачем кошти сплачувались на підставі рахунків КП «Луцькреклама», які були виписані ним згідно з п. 3.1. Договору № 150/ТК від 01.06.2012 року. Позивач долучив такі рахунки до позовної заяви, оплачував їх, а тому повністю погоджувався з ними, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Позивач та Відповідач погодили розмір плати за тимчасове розміщення ЗЗР у Додатку № 13 від 18.01.2018 року до Договору в сумі 20 379,01 грн. на місяць.
В подальшому сторони не змінювали вартість таких послуг шляхом внесення змін до договору.
За період з 01.03.2018 року по 31.12.2018 року Позивач оплачував вищезазначені послуги в збільшеній сумі - 30 364,72 гри, на місяць лише на підставі рахунків КП «Луцькреклама». які були складені із врахуванням вищезазначеного скасованого судом Рішення виконавчого комітету Луцької міської ради як це передбачено п. 3.1. Договору.
Отже, враховуючи той факт, що Рішення про збільшення базового тарифу на оплату послуг за тимчасове розміщення ЗЗР було скасоване у судовому порядку, а розмір такої плати був узгоджений сторонами у письмовому вигляді лише в сумі 20 379,01 грн. на місяць, то за період з 01.03.2018 року по 31.12.2018 року у Позивача виникла переплата.
Таким чином посилання апелянта на те, що так як Позивачем кошти сплачувались щомісячно, то він фактично виконував умови договору та визнавав правильність нарахування плати за послуги Відповідача, в даному випадку, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки сторони у письмовому вигляді не погоджували плату за тимчасове розміщення ЗЗР в розмірі 30 364,72 грн.
Посилання апелянта на те, що він з отриманих за Договором коштів 80% перераховував в дохід бюджету міста Луцька, а тому ці кошти якщо й мають повертатись йому - то лише з бюджету, колегія суддів вважає також безпідставними, оскільки договір №150/ТК від 01.06.2012 року був укладений між Відповідачем та Позивачем і Луцька міська рада не була стороною такого правочину.
Усі кошти в рахунок оплати послуг Відповідача Позивач сплачував на рахунок КП «Луцькреклама».
У п. 3.5. Договору зазначено, що плата за тимчасове користування місцем сплачується Розповсюджувачем зовнішньої реклами (Позивачем) щомісяця шляхом перерахування коштів на рахунок КП «Луцькреклама» та зараховується до бюджету міста.
Тобто, самим Договором передбачено, що Позивач перераховує кошти на рахунок Відповідача, а не в бюджет міста, а тому колегія суддів вважає, що в даному випадку повертати такі кошти має особа, якій вони були перераховані, а саме КП «Луцькреклама», оскільки той факт, що Відповідач частину цих коштів перераховував до бюджету міста Луцьк не впливає на обов`язок Відповідача їх повернути Позивачу у випадку наявності підстав, а саме факту отримання Відповідачем коштів без достатньої правової підстави.

Інші доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.
Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини 1  статті 275 ГПК України  суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи все вище викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення господарського суду Волинської області від 05.11.2019 р. у справі №903/511/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням всіх обставин справи, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Луцькреклама" на рішення господарського суду Волинської області від 05.11.2019 р. у справі №903/511/19 залишити без задоволення.
2. Рішення господарського суду Волинської області від 05.11.2019 р. у справі №903/511/19 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Справу №903/511/19 повернути до господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "21" січня 2020 р.

Головуючий  суддя                                                                      Демидюк О.О. 

Суддя                                                                                              Савченко Г.І.  

Суддя                                                                                              Павлюк І.Ю.