Справа № 465/711/15-ц                                 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О. 
Провадження № 22-ц/811/3713/19                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. Категорія: 30

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 лютого 2020 року                                                                   м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Ванівського О.М., 
суддів: Крайник Н.П., Курій Н.М.
секретаря: Куцика І.Б.
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, - 

в с т а н о в и в :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 та з посиланням на ст.ст.546, 570, 635 ЦК України просив стягнути з останньої 500 дол. США; судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 27 грудня 2014 року між ним /потенційний покупець/ та ОСОБА_4 . /потенційний продавець/ було укладено договір про наміри, відповідно до п. 1 якого, потенційний покупець передав потенційному покупцю завдаток сумі: 500 дол. США в рахунок належних за договором платежів та забезпечення укладення, виконання договору купівлі-продажу належної потенційному продавцю квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
У п.5 Договору сторони дійшли згоди про укладення договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості до 10 січня 2015 року на умовах встановлених цим договором. 
Оскільки в зазначений строк, договір укладено не було, він звернувся до відповідача з вимогою повернення сплачених згідно п.1 Договору коштів, однак отримав відмову, оскільки відповідач вказав, що сплачена сума коштів є завдатком, а тому не підлягає поверненню. 
Ухвалюючи рішення суд не звернув уваги на висновок ВСУ від 13 лютого 2013 року, згідно, згідно якого оскільки договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовились укласти договір у майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 500 дол. США є авансом, який підлягає поверненню позивачу. 
Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись за із рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку,посилаючись на незаконність та необґрунтованість, ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити повністю.
Скаргу мотивує тим, що 27 грудня 2014 року між ним /потенційний покупець/ та ОСОБА_4 . /потенційний продавець/ було укладено договір про наміри, відповідно до п. 1 якого, потенційний покупець передав потенційному продавцю завдаток в сумі: 500 дол. США в рахунок належних за договором платежів та забезпечення укладення, виконання договору купівлі-продажу належної потенційному продавцю квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У п.5 Договору сторони дійшли згоди про укладення договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості до 10 січня 2016 року на умовах встановлених цим договором. Оскільки в зазначений строк, договір укладено не було, він звернувся до відповідача з вимогою повернення сплачених згідно п.1 Договору коштів, однак отримав відмову, оскільки відповідач вказав, що сплачена сума коштів є завдатком, а тому не підлягає поверненню. 
Ухвалюючи рішення суд не звернув уваги на висновок ВСУ від 13 лютого 2013 року, згідно, згідно якого оскільки договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовились укласти договір у майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 500 дол. США є авансом, який підлягає поверненню позивачу. 
В оскаржуваному рішенні суд не навів мотивів відступлення від правової позиції, викладеної у висновках ВСУ, з одночасним наведенням відповідних мотивів. 
При розгляді справи представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги підтримав. Просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову та стягнути 500 доларів США.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача -  ОСОБА_1 - ОСОБА_5 ,на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення Договору про наміри, волевиявлення учасників договору було вільним, відповідало внутрішній волі позивача, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків та позивач погоджувався з його умовами, розумів їх зміст. Враховуючи те, що позивачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували факт звернення до відповідача з метою укладення Договору купівлі-продажу належного відповідачу об`єкта нерухомості, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Судом встановлено, що 27 грудня 2014 року між ОСОБА_2 /потенційний покупець/ та ОСОБА_4 /потенційний продавець/ укладено Договір про наміри, відповідно до п. 1 якого, потенційний покупець передав потенційному покупцю завдаток сумі: 500 дол. США в рахунок належних за договором платежів та забезпечення укладення, виконання договору купівлі-продажу належної потенційному продавцю квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
У п.5 Договору сторони дійшли згоди про укладення договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості до 10 січня 2016 року на умовах встановлених цим договором. 
Таким чином обставина укладення вищевказаного договору, а також передача позивачем та прийняття відповідачем від позивача грошових коштів в сумі 500 доларів США визнається та не заперечується сторонами, тому в силу ст..82 ЦПК України, дана обставина доказуванню не підлягає.
Як встановлено матеріалами справи та підтверджено в судовому засіданні сторонами, основного договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами укладено не було. Відповідач грошові кошти на вимогу не повернув. Зазначені обставини відповідачем не спростовані. 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Частинами першою, третьою статті 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору.
Оскільки попередній договір його учасниками укладався з метою забезпечення укладання у майбутньому договору купівлі-продажу квартири, то за правилами статті 635 ЦК України цей договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.
У разі недотримання сторонами вимог законодавства про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним відповідно до частини першої статті 220 ЦК України і згідно з ч. 2 ст. 216 ЦК України відповідач зобов`язана повернути позивачу все, що вона отримала на виконання цього правочину.
Таким чином, враховуючи те, що нотаріально посвідчена угода про сплату завдатку між позивачем та відповідачем не укладалася, а існує лише договір про наміри, в якому зазначено про отримання ОСОБА_6 грошових коштів, то вказана сума є авансом і підлягає поверненню.
Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про те, що сплачена позивачем відповідачу сума 500 доларів є завдатком, яка залишається у потенційного продавця, оскільки з моменту укладення Договору про наміри 27.12.2014 року і до 10.01.2015 позивач жодним чином не підтвердив свій намір укласти основний договір є необґрунтованими. 
Враховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь авансу в сумі 500 дол. США є підставними та підлягають до задоволення, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України щодо укладення договору купівлі-продажу. 
Таким чином суд першої інстанції невірно визначив правову природу переданих коштів, і безпідставно відмовив у їх стягненні. 
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених вимог.
Оскільки, позов задоволено повністю, то стягненню з відповідача підлягає судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 607 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 500 дол. США.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 243 грн. 60 коп. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 607 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 05.02.2020 року

Головуючий                                        О.М.Ванівський 
Судді                                                Н.П.Крайник
                                               Н.М. Курій