ПОСТАНОВА
Іменем України

23 грудня 2019 року 
Київ
справа №200/25803/15-а
адміністративне провадження №К/9901/13022/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Желєзного І.В., судді Берназюка Я.О., судді Саприкіної І.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного   адміністративного   суду  у складі колегії суддів: Богданенка І.Ю., Дадим Ю.М., Уханенка С.А. від 23 червня 2016 року, 

В С Т А Н О В И В :
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2015 року ОСОБА_1 (далі також - позивачка) звернулась до суду   з   позовом до       Центрального       об`єднаного   управління   Пенсійного    фонду     України         в  м. Дніпропетровську, в якому просила: 
- визнати протиправними дії щодо відмови у призначенні й виплаті щомісячного довічного грошового утримання;
- зобов`язати здійснити нарахування і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 20 листопада 2015 року із розрахунку 90% від грошового утримання судді в розмірі 23426,00 грн на підставі довідки територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області від 26 листопада 2015 року №Б-с-2063;
- здійснити нарахування і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці без обмеження максимального розміру десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, з правом на перерахунок в наступному щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у зв`язку із зміною розміру грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. 
Позовні вимоги мотивовані незаконністю дій відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за наявності обґрунтованих підстав для цього.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправними дії         Управління       Пенсійного   фонду    України    в    Бабушкінському         районі м. Дніпропетровська щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання, викладені в витязі з протоколу № 47 від 27 листопада 2015 року засідання комісії з розгляду питань , пов`язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії Управління Пенсійного Фонду України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська здійснити нарахування і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 , починаючи з 27 листопада 2015 року, із розрахунку 90 % від грошового утримання судді в розмірі 23426 грн. 00 коп., на підставі довідки ТУ ДСА в Дніпропетровській області № Б-с-2063 від 26 листопада 2015 року про заробітну плату; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська здійснити нарахування і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 без обмеження максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, з правом на перерахунок в наступному щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у зв`язку зі зміною розміру грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VІІІ не може суперечити Рішенню Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013. Згідно з статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. 
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року у справі № 200/25803/15-а скасовано. Прийнято нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з 01 червня 2015 року.
Не погоджуючись з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, ОСОБА_1 звернулась з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ 
Касаційна скарга подана до суду 05 вересня 2016 року.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 200/25803/15-а.
Справу передано до Верховного Суду 31 січня 2018 року.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 червня 2019 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, суддею-доповідачем визначено суддю Верховного Суду Желєзного І.В., суддів: Берназюка Я.О., Саприкіну І.В.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач в березні 2015 року звернулася до Вищої ради юстиції із заявою про відставку. 
Постановою Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року № 78-VII ОСОБА_1 звільнена з посади судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровської у відставку.
Відповідно до вищезазначеної постанови Верховної Ради України наказом голови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20   листопада   2015   року № 183-К її відраховано зі штату суду 20 листопада 2015 року у звязку з поданням заяви про відставку.
На момент виходу у відставку  стаж судді позивачка складав 28 років 04 місяців 29 днів.
Згідно з довідкою про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання  судді у відставці, виданою Територіальним управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області 26 листопада 2015    року,    заробітна      плата   діючого    судді    Бабушкінського   районного суду м. Дніпропетровська станом на 26 листопада 2015 року становила 23426,00 грн. 
27 листопада 2015 року позивачка звернулася із заявою, поданням адміністрації Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська та з відповідним пакетом документів до Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі міста Дніпропетровська про призначення і виплату їй - судді у відставці щомісячного довічного грошового утримання від грошового утримання судді у розмірі 23426,00 грн.
Листом від 02 грудня 2015 року Управлінням Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська позивачу повідомлено про рішення Комісії по призначенню та перерахункам пенсії  фонду України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 27 листопада 2015 року № 47, яким відмовлено їй у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з посиланням на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ.
Не погодившись з такими діями Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську, ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
У касаційній скарзі скаржниця зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано, що відповідно до рішень Конституційного Суду України від    11   жовтня   2005   року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008   та   від   З    червня   2013   року № 3-рп/2013 довічне грошове утримання суддів є однією з гарантій їх незалежності, які не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів та внесення змін до чинних. Крім того вказано, що позивачка прийнята на роботу судді за період дії Закону України «Про статус суддів», який діяв до 2010 року, і який передбачав при виході у відставку право судді на отримання довічного грошового утримання, виходячи із застосування відсотка розрахунку 80 відсотків від грошового утримання судді з нарахуванням за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років два відсотки заробітку, а також продовжувала працювати під час дії Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в якому статтею 138 було також передбачено при виході у відставку право судді на отримання довічного грошового утримання, виходячи із застосування розрахунку 80 відсотків від грошового утримання судді з нарахуванням за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років два відсотки заробітку, а відтак, саме на основі цих законів повинно відбуватись нарахування скаржниці довічного грошового утримання.
Також в обґрунтування касаційної скарги наголошується, що 08 червня 2016 року Конституційним Судом України прийнято рішення №4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п`ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення законодавства, на підставі якого відповідач відмовив ОСОБА_1 у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Від відповідача відзиву або заперечень на касаційну скаргу ОСОБА_1 не надходило, що відповідно до статті 338 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 далі також - КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року не відповідає, а вимоги касаційної скарги є частково обґрунтованими з огляду на наступне.
Частиною другої статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до частини шостої статті 47 та пункту 8 частини четвертої статті 48  Закону України від 07 липня 2010 року № Закон № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 2453-VI)
незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.
Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11  жовтня  2005 року № 8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.
Крім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.
До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів).
Також, в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).
Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом. 
Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).
Так, згідно із пунктом 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17 листопада 2010 року Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки - "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці".
Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.
Аналогічні висновки також висловленні у рішенні Ради суддів України «Щодо обчислення стажу роботи для виникнення права на відставку, надбавку за вислугу років та додаткову відпустку» від 13 березня 2015 року № 20. 
Відповідно до статті 120 Закону № 2453-VI (в редакції, яка була чинною на час звернення із заявою про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.
Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.
Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.
За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.
Відповідно до статті 141 Закону № 2453-VI (у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд») судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу», або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення віку, встановленого першим реченням цієї частини, право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:
60 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня 1953 року;
61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;
61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року. 
Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону № 3723-XII.
Отже, за змістом частин першої та другої статті 141 Закону №2453-VI (у редакції чинній на час подання позивачкою зави про відставку) судді, який вийшов у відставку, після досягнення певного пенсійного віку виплачується пенсія на умовах, передбачених Законом № 3723-XII, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. Суддя у відставці, який не досяг пенсійного віку, отримує щомісячне довічне грошове утримання.
Таким чином, реалізація права на отримання щомісячного довічного грошового утримання безпосередньо пов`язується зі статусом судді у відставці, який законодавець пов`язав або з досягненням певного віку або з наявністю не менш ніж 20 років стажу судді.Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 712/10074/15-а.
Відмовляючи позивачці в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, пенсійний орган посилався на Закон України від 2 березня 2015 року №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень цього Закону у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Проте, згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Натомість, оскільки право на відставку, незалежно від досягнення пенсійного віку, у суддів виникає з моменту набуття ними 20 річного суддівського стажу, то одночасно з цим правом в них виникає право на довічне грошове утримання судді у відставці. 
Тому у суддів, які до 01 червня 2015 року мали стаж роботи суддею не менше 20 років, виникло право на отримання щомісячного грошового утримання судді, незалежно від ухвалення Закону № 213-VІІІ, відповідні положення якого в подальшому визнані неконституційними (рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016).
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 712/10074/15-а.
Крім того, з прийняттям Закону №213-VIII та у зв`язку з неприйняттям до 01 червня 2015 року закону щодо спеціальних пенсій, не скасовано положення статті 141 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції від 12 лютого 2015 року, частиною другою якої передбачено щомісячне довічне грошове утримання для судді у відставці.
Відтак, при розгляді заяви позивачки про призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідач повинен був керуватися положеннями вищезазначеної статті, оскільки частина друга статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не втратила чинності в частині права судді на відставку та призначення їй щомісячного довічного грошового утримання.
Суд першої інстанції зазначив, що у результаті прийняття пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону N 213 VIII (який в подальшому визнаний неконституційним) судді, які звернулися до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання після 1 червня 2015 року перебуватимуть, у різному правовому становищі порівняно із суддями, які звернулися із аналогічною заявою до 1 червня 2015 року. Вказівка лише на дату написання заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання є порушенням принципу правової визначеності та принципу рівності всіх громадян, в даному випадку - суддів (статті 8, 21 Конституції України).
Аргументованість рішення суду першої інстанції щодо порушення гарантій суддівської незалежності та права на отримання довічного грошового утримання також підтверджується рішенням Конституційного Суду України від  08  червня  2016  року № 4-рп/2016, у якому визначено, що конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя (абзац десятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини). Крім того, в даному рішенні визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення законодавства, на підставі якого відповідач відмовив ОСОБА_1 у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №   21-1465а15, Верховним Судом у постановах від 31 січня 2019 року у справі № 806/1772/18, від 10 червня 2019 року у справі № 240/6263/18.
Відтак, оскільки позивачка, маючи право на відставку, звернулася у встановленому законом порядку з відповідною заявою у березні 2015 року, вона мала всі законні підстави на отримання щомісячного довічного грошового утримання, що вказує на обґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог  в частині визнання протиправними дій Управління Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська при відмові ОСОБА_1 в призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання.
Разом з цим, Верховний Суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо визначення позивачці щомісячного довічного грошового утримання саме в розмірі 90 % грошового утримання судді, оскільки спір між сторонами виник з приводу наявності права позивачки на отримання щомісячного грошового утримання. Визначення судом першої інстанції розміру такого утримання є передчасним.
Аналогічний підхід застосування зазначених норм права висловлений Верховним Судом у постановах від 13 грудня 2018 року у справі № 712/10074/15-а (2а/712/436/15) та від 15 травня 2019 року у справі № 712/6486/16-а.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 50 рішення Європейського суду   з   прав    людини   «Щокін проти України»  (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Суд у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою, і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01;  пункт  89),  "Проніна   проти   України"  (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті  351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин. 
Враховуючи викладене вище, суд вважає, що висновки суду апеляційної інстанції є помилковими, а висновки суду першої інстанції є частково законними та обґрунтованими. 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції неправомірно скасоване рішення суду першої інстанції, яке частково відповідає закону, а тому постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року необхідно скасувати, а постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року змінити в частині вирішення позовних вимог про визначення позивачці щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90 % грошового утримання судді, виключивши   з абзацу третього  резолютивної  частини  постанови     Бабушкінського      районного       суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року словосполучення: «із розрахунку 90 % від грошового утримання судді». 
Керуючись статтями 345, 351, 355, 356 КАС України, Верховний Суд,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року скасувати.
Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року у справі 200/25803/15-а змінити.
Виключити з абзацу третього резолютивної частини постанови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року словосполучення: «із розрахунку 90 % від грошового утримання судді».
В решті постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 І.В. Желєзний 
Судді:                                                                                            Я.О. Берназюк
                                                                                                          І.В. Саприкіна