Постанова
іменем України 
3 грудня 2019 року
м. Київ
справа № 732/1521/18
провадження № 51-3688 км 19
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції 
захисника                                        ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого              ОСОБА_7 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від                  27 лютого 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 6 травня              2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018270110000209, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Чернігові, проживає на                                 АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу 25 січня 2013 року Городнянським районним судом Чернігівської області за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого 4 жовтня 2017 року на підставі акту амністії,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 лютого   2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. 
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь обласного бюджету Чернігівської області 13 690,59 грн. витрат на лікування ОСОБА_8 .
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 27 червня                  2018 року у період з 15 по 16 год, більш точного часу у ході досудового розслідування не встановлено, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння                       за місцем проживання ОСОБА_8 на АДРЕСА_1 ,  в ході конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи умисно, з метою вбивства, наніс                    ОСОБА_8 не менше двох ударів обухом сокири по голові, завдавши останньому тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння. Виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, ОСОБА_7 залишив місце події, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілому було надано своєчасну медичну допомогу, чим врятовано його життя.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 6 травня 2019 року вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2019 року щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Засуджений зазначає, що суд неправильно кваліфікував його дії як замах  на вбивство, не дав їм належної оцінки, оскільки він добровільно, за власною волею відмовився від доведення цього злочину до кінця, припинив завдавати удари ОСОБА_8 та покликав на допомогу. На думку ОСОБА_7 , його дії з урахування положень ч. 2 ст. 17 КК мають бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК.
 
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу засудженого, просив перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст.121 КК.
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу необґрунтованою та просила залишити її без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_7 – без зміни.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої                та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати                              й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Проте, за встановлених судом фактичних обставин справи, юридична оцінка дій засудженого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК є неправильною.
Згідно зі ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину                    до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.
У випадку, коли під час замаху на злочин винний спрямовує свою волю на запобігання настанню суспільно небезпечного наслідку, в такому разі може мати місце добровільна відмова від вчинення злочину – остаточне припинення особою за своєю власною волею замаху на злочин, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення злочину до кінця (ст. 17 КК).
На стадії закінченого замаху на вбивство добровільна відмова можлива лише в тих випадках, коли між здійсненим діянням і ймовірним настанням суспільно небезпечних наслідків є певний проміжок часу, у ході якого особа контролює розвиток причинного зв`язку, може втрутитися і перешкодити настанню суспільно небезпечного наслідку. Добровільна відмова у цих випадках можлива лише завдяки активним діям.
Як убачається з вироку суду, після нанесення потерпілому декількох ударів обухом сокири по голові ОСОБА_7 бачив та усвідомлював, що потерпілий залишався живим, при цьому, не маючи жодних перешкод довести злочин до кінця,                  за власною волею припинив вказані дії, залишив приміщення будинку, пішов до сусідки ОСОБА_9 та попросив викликати швидку допомогу. 
Отже, усвідомивши можливість настання тяжкого наслідку у виді смерті потерпілого, ОСОБА_7 намагався запобігти цьому, вживши заходів для надання потерпілому медичної допомоги.
Суди першої та апеляційної інстанцій не дали належної оцінки наведеним вище обставинам та доказам, які у своїй сукупності давали підстави для висновку                      про наявність добровільної відмови ОСОБА_7 від вчинення умисного вбивства                   ОСОБА_8 , що виключає його відповідальність за ч. 2 ст. 15ч. 1 ст. 115 КК.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 17 КК особа, яка добровільно відмовилася від доведення злочину до кінця, підлягає кримінальній відповідальності в тому разі, якщо фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи у потерпілого ОСОБА_8 було виявлено відкриту черепно-мозкову травму, що включає: переломи кісток склепіння черепа, забій головного мозку важкого ступеня, пневмоцефалію, множинні рубано-забійні рани волосистої ділянки голови, що відноситься                         до тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент його заподіяння. 
В даному випадку дії засудженого повністю охоплюються диспозицією                               ч. 1 ст. 121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя                 в момент заподіяння, натомість кваліфікація їх за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК,                        як закінчений замах на умисне вбивство потерпілого, є неправильною.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те,                      що касаційна скарга засудженого ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а судові рішення зміні. Дії засудженого ОСОБА_7 слід перекваліфікувати                    з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 121 КК та призначити за цим законом відповідне покарання.
Згідно з вимогами статей 50, 65 КК при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини,                що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При вирішенні питання про призначення засудженому покарання, колегія суддів вважає, що  ОСОБА_7 слід призначити покарання у межах санкції ч. 1 ст. 121 КК з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, яке згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжким, обставин,                                що пом`якшують покарання – активне сприяння слідству, а також обставин,                    що його обтяжують – вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніннята рецидив злочину.
Керуючись статтями 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково. 
Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 6 травня 2019 року щодо ОСОБА_7 змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15                             ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 121 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                ОСОБА_3