ПОСТАНОВА
Іменем України

21 січня 2020 року 
м. Київ
справа №817/3274/15
касаційне провадження №К/9901/26955/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДФС у Рівненській області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 (суддя Сало А.Б.) та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2016 (головуючий суддя -              Зарудяна Л.О., судді: Іваненко Т.В., Кузьменко Л.В.) у справі № 817/3274/15 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення про застосування фінансових санкцій,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення від 24.09.2015 № 170013/21 про застосування фінансових санкцій.
Рівненський окружний адміністративний суд постановою від 27.01.2016 адміністративний позов задовольнив. 
Житомирський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 08.06.2016 залишив постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 без змін. 
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Головне управління ДФС у Рівненській області оскаржило їх у касаційному порядку. 
В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 27.01.2016, ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2016 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
В обґрунтування своїх вимог Головне управління ДФС у Рівненській області посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: частини тридцять п`ятої статті 15, абзацу 11 частини другої статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995           № 481/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин),               статей 159, 163 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях). 
Зокрема, зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій проігноровано обставини щодо зберігання позивачем алкогольних напоїв у місці зберігання, не внесеному до Єдиного державного реєстру місць зберігання.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем на підставі матеріалів слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Рівненській області від 03.06.2015 № 371/17-00-09-03 прийнято рішення від 24.09.2015 № 170013/21, згідно з яким до позивача застосовано фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн.
Зазначений акт індивідуальної дії прийнято внаслідок порушення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог частини тридцять п`ятої статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995             № 481/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) внаслідок зберігання алкогольних напоїв у місці зберігання, не внесеному до Єдиного державного реєстру місць зберігання.
Визнаючи протиправним та скасовуючи назване рішення, судові інстанції дійшли висновку про те, що обов`язок реєстрації місця зберігання алкогольної продукції може бути покладений виключно на суб`єктів підприємницької діяльності, які зареєстровані в установленому порядку як особи, що здійснюють реалізацію алкогольної продукції відповідно до виданої ліцензії.
Відтак, оскільки позивач не зареєстрований у встановленому порядку як суб`єкт господарювання, який здійснює роздрібну торгівлю алкогольними напоями, відповідна ліцензія на провадження такої діяльності у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відсутня, застосування до нього фінансових санкцій у вигляді штрафу згідно з оскаржуваним актом індивідуальної дії є безпідставним. 
Крім того, суди врахували, що оспорюване рішення про застосування фінансових санкцій прийняте з порушенням терміну в тридцять робочих днів із дати реєстрації матеріалів перевірки, які надійшли на розгляд від правоохоронних органів. 
Відповідно до частини тридцять п`ятої статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 № 481/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів здійснюється в місцях зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, внесених до Єдиного реєстру, незалежно від того, кому належить таке місце зберігання, або того, за заявою якого суб`єкта господарювання таке місце зберігання було внесено до Єдиного реєстру.
Абзацом 11 частини другої статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 № 481/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі зберігання спирту, або алкогольних напоїв, або тютюнових виробів у місцях зберігання, не внесених до Єдиного реєстру, до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 100 відсотків вартості товару, який знаходиться в такому місці зберігання, але не менше 17000 гривень.
Згідно з пунктом 1.1 розділу 1 Порядку ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 28.05.2002 № 251, Єдиний державний реєстр місць зберігання - це перелік місць, що використовуються для зберігання спирту, та приміщень, що використовуються для зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, який містить відомості про місцезнаходження місць зберігання та відомості про заявників.
Відповідно до пункту 2.1 розділу 2 зазначеного Порядку до Єдиного реєстру вносяться, зокрема, місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів.
Метою правового регулювання відносин із зберігання алкогольних напоїв є забезпечення контролю за їх виробництвом і обігом. Нарівні з місцями виробництва, оптової та роздрібної торгівлі алкогольних напоїв законодавець запровадив реєстрацію їх місця зберігання в Єдиному державному реєстрі для забезпечення повного контролю за процесом виробництва і реалізації підакцизної продукції. При цьому здійснення такої реєстрації не пов`язується з наявністю в суб`єкта господарювання відповідної ліцензії на провадження діяльності з реалізації алкогольних напоїв, як помилково зазначили суди в оскаржуваних судових рішеннях.
Наведені у статті 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 № 481/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначення місця торгівлі як місця реалізації товарів, у тому числі на розлив, в одному торговому приміщенні (будівлі) за місцем його фактичного розташування, для тютюнових виробів та пива - без обмеження площі, для алкогольних напоїв, крім пива, - торговельною площею не менше 20 кв. метрів, обладнане реєстраторами розрахункових операцій (незалежно від їх кількості) або де є книги обліку розрахункових операцій (незалежно від їх кількості), в яких фіксується виручка від продажу алкогольних напоїв та тютюнових виробів незалежно від того, чи оформляється через них продаж інших товарів, та місця зберігання як місця, яке використовується для зберігання спирту, або приміщення, яке використовується для зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, відомості про місцезнаходження якого внесені до Єдиного державного реєстру місць зберігання, не дають підстави для висновку про взаємовиключність цих місць. 
Тобто за певних обставин місце зберігання та місце реалізації можуть знаходитись за однією адресою і тоді суб`єкт господарювання відповідно до  частини тридцять восьмої статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 № 481/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) звільняється від обов`язку вносити до Єдиного реєстру таке місце зберігання алкогольних напоїв.
Утім, у справі, що розглядається, судами встановлено, що позивачем не здійснювалась реалізація алкогольних напоїв, а тому з огляду на їх виявлення посадовими особами слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Рівненській області в господарській одиниці, що належить Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , доводи відповідача про наявність у діях позивача ознак складу правопорушення для притягнення його до відповідальності у вигляді штрафу за порушення порядку зберігання алкогольних напоїв згідно з абзацом 11 частини другої статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 № 481/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є цілком обґрунтованими.
За таких обставин, оскільки оскаржуваний акт індивідуальної дії прийнято контролюючим органом у межах компетенції, а з його форми можна чітко встановити порушення законодавства, згідно з яким застосовано фінансові санкції у вигляді штрафу, розмір такого штрафу, це рішення вручено суб`єкту підприємницької діяльності, що останнім не заперечується, то його прийняття після спливу тридцяти робочих днів, з дати реєстрації матеріалів перевірки, які надійшли на розгляд від правоохоронних орган, не є достатньою та самостійною підставою, що виключає застосування до позивача фінансової відповідальності.
Відповідно до частин першої, третьої статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Отже, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували (тлумачили) норми матеріального права щодо розглядуваних правовідносин, постановлені у справі рішення підлягають скасуванню, з прийняттям нового - про відмову в позові.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Рівненській області задовольнити.
Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2016 у справі                     № 817/3274/15 скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                                            Т.М. Шипуліна

                                                                                                    Л.І. Бившева
                                                                                                    
                                                                                                                В.В. Хохуляк