РІШЕННЯ
Іменем України

21 лютого 2020 року 
Київ
справа №800/521/16
адміністративне провадження №П/9901/192/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого           Смоковича М. І., 
суддів:            Бевзенка В. М., Білоуса О. В., Уханенка С. А., Шарапи В. М.,
за участі: 
секретаря судового засідання          Лещенко Т. П.,
позивача           ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Президента України про визнання незаконним та скасування Указу, 
встановив:
1. У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом до Президента України про визнання незаконним та скасування Указу Президента України від 29 вересня 2016 року               № 423/2016 «Про звільнення судді» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва у зв`язку з порушенням присяги судді (далі - Указ). 
Обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що 20 липня 2016 року Вища рада юстиції (далі - ВРЮ) прийняла рішення про те, щоб внести Президентові України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.
Вказане рішення ВРЮ прийняла за наслідками розгляду заяви заступника Генерального прокурора України Бачуна О.В., адресованої Тимчасовій спеціальній комісії з перевірки суддів загальної юрисдикції (далі - ТСК) про проведення спеціальної перевірки стосовно судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 . Приводом для такого звернення стали обставини щодо розгляду слідчим суддею ОСОБА_1 клопотання органу досудового розслідування про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_2 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 Кримінального кодексу України (активна участь у масових заворушеннях на вул. Грушевського в м. Києві). 
Позивачка зазначила, що вважає необґрунтованим і безпідставним рішення ВРЮ про те, що при обранні запобіжного заходу стосовно ОСОБА_2 вона як слідчий суддя допустила дії, які свідчать про порушення присяги. З цих мотивів позивачка і оскаржила в судовому порядку рішення ВРЮ від 20 липня 2016 року про внесення подання Президентові України про її звільнення. Тому, на думку позивачки, Президент України видав спірний Указ на підставі подання, яке станом на 29 вересня 2016 року не набрало законної сили. Крім того, як зауважила позивачка, її звільнено після того, як закінчився п`ятирічний строк її повноважень, що поряд з наведеним теж свідчить про те, що спірний Указ неправомірний. 
2. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 8 листопада 2016 року зупинив провадження у цій справі (№ 800/521/16) до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 800/422/16 за позовом ОСОБА_1 до ВРЮ про визнання незаконним та скасування рішення ВРЮ від 20 липня 2016 року                  № 1520/0/15-16.
14 березня 2017 року Вищий адміністративний суд України ухвалив у справі №   800/422/16 постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив; визнав незаконним та скасував рішення ВРЮ від 20 липня 2016 року про внесення подання Президенту України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.
Відтак Вища рада правосуддя (правонаступник ВРЮ, далі - ВРП) звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд вказаної постанови Вищого адміністративного суду України з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діяла до       15 грудня 2017 року; далі - КАС).
Ухвалою від 7 квітня 2017 року Верховний Суд України відкрив провадження за цією заявою ВРЮ. 
З початком роботи Верховного Суду справи № 800/521/16 та № 800/422/16 на підставі підпункту 5 пункту 1 Перехідних положень КАС (у редакції цього Кодексу, яка діяла з 15 грудня 2017 року) передали на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. 
За наслідками розгляду заяви ВРП про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 14 березня 2017 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виніс у справі № 800/422/16 (після повторного автоматизованого розподілу справі присвоєно номер провадження А/9901/82/18) постанову від 11 грудня 2019 року, якою відмовив у задоволенні згаданої заяви ВРЮ. 
Відтак Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 24 січня 2020 року поновив провадження у справі № 800/521/16 та призначив її до розгляду спочатку за правилами спрощеного позовного провадження. Тією самою ухвалою суд надав відповідачу строк для того, щоб подати відзив на позов. 
У визначений судом строк відповідач не подав відзиву на позов. Втім, свою позицію він раніше висловив у запереченнях на позовну заяву, які є в матеріалах справи. У них зазначено, що спірний Указ видано правомірно, на підставі подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді. На дату видання цього Указу подання ВРЮ було чинним, відомостей про те, що його скасовано не було, тому Президент України мав всі підстави для того, щоб реалізувати подання ВРЮ. На думку представника відповідача, доводи позивача у цій справі по суті стосуються правомірності рішення ВРЮ, а не оскарженого Указу, який Президент України видав на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених вище, просила позов задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання прибула без належних документів, що засвідчують її повноваження, тому суд не допустив її до участі у розгляді справи (як представника). 
3. Колегія суддів заслухала пояснення позивачки, дослідила надані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, відтак встановила таке. 
ОСОБА_1 Указом Президента України від 3 лютого 2010 року № 99/2010 призначена суддею Шевченківського районного суду міста Києва.
08 грудня 2014 року до ТСК надійшла заява заступника Генерального прокурора України Бачуна О.В. від 5 грудня 2014 року про проведення спеціальної перевірки стосовно судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 відповідно до Закону України 08 квітня 2014 року №   1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон №   1188-VII). 
У своїй заяві заступник Генерального прокурора України Бачун О.В. зазначив, що суддя ОСОБА_1 обрала запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо особи - учасника масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності Законом через його участь у таких акціях, що дає підстави для перевірки судді відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону №   1188-VII.
Через те, що до закінчення строку своїх повноважень ТСК не встигла прийняти рішення стосовно судді ОСОБА_1 , згадану заяву заступника Генерального прокурора України Бачуна О.В. на підставі статті 2 Закону №   1188-VII передано на розгляд ВРЮ. 
За наслідками проведеної перевірки, з урахуванням висновку дисциплінарної секції, ВРЮ ухвалою від 9 червня 2016 року відкрила стосовно судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарну справу. 
У підсумку розгляду цієї дисциплінарної справи ВРЮ дійшла висновку, що суддя ОСОБА_1 під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_2 розглянула відповідні матеріали поверхово, допустила порушення норм кримінального процесуального закону, не здійснила покладених на неї функцій судового контролю за дотриманням прав особи у кримінальному провадженні, що свідчить про необ`єктивний та упереджений розгляд справи. Зокрема ВРЮ зауважила, що в ухвалі слідчого судді ОСОБА_1. від              21 січня 2014 року не зазначено формулювання підозри та мотивованого висновку про її обґрунтованість. Також в ухвалі немає мотивованого висновку про наявність ризиків, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, а також про неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, вказаним у клопотанні.
Відтак ВРЮ прийняла рішення від 20 липня 2016 року № 1520/0/15-16, яким вирішила внести подання Президентові України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.
22 вересня 2016 року до Адміністрації Президента України надійшло подання ВРЮ від 21   вересня 2016 № 113/0/12-16 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, на підставі якого Президент України 29 вересня 2016 року видав Указ, який є предметом оскарження в цій справі. 
Треба зауважити, що рішення ВРЮ про внесення подання Президентові України про звільнення з посади судді та власне те подання, яке надійшло до Адміністрації Президента України щодо позивачки, як документи мають різні реквізити (дату і номер). Втім суть цих рішень ВРЮ та виклад фактичних обставин, якими обґрунтовано висновок про звільнення з посади судді ОСОБА_1 за порушення присяги, одні і ті самі, що дає суду підстави вважати, що йдеться про «подання» ВРЮ про звільнення судді за порушення присяги як цілісне поняття та при розгляді цієї справи не вважати їх окремими (самостійними, безвідносними одне з одним) правовими підставами для видання Указу. 
Згадане рішення ВРЮ від 20 липня 2016 року № 520/0/15-16 ОСОБА_1 оскаржила в судовому порядку. Як наслідок, Вищий адміністративний суд України постановою від 14 березня 2017 року визнав його незаконним та скасував, мотивувавши своє рішення тим, що:
ВРЮ не визначила всіх ознак складу порушення присяги, зокрема у чому полягали дії судді, які можуть викликати сумнів у його неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів;
з огляду на положення статті 94 Кримінального процесуального кодексу України, суддя, розглядаючи справу, наділений певною свободою та повноваженнями щодо неупередженого встановлення та з`ясування обставин та власного розуміння фактів. Тлумачення закону, оцінювання фактів і доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості, а обмеження суду в цьому свідчитиме про порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені законом повноваженнями оцінювати законність судового рішення. Перевірка такого рішення будь-яким суб`єктом владних повноважень в іншому порядку законодавством не передбачена, а тому є такою, що здійснена з порушенням приписів частини другої статті 19 Конституції України;
спірне рішення ВРЮ обґрунтовувала висновками про порушення закону суддею ОСОБА_1. під час постановлення ухвали щодо вирішення питання про застосування запобіжного заходу, однак встановлення таких порушень не віднесено до компетенції відповідача. При цьому, будь-яких інших дій судді, які можуть свідчити про порушення присяги судді, відповідач не встановив. 
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, відмовляючи у задоволенні заяви ВРП про перегляд вказаної постанови, в цілому погодився з висновками Вищого адміністративного суду України. Зокрема, в постанові від 11 грудня 2019 року цей суд зазначив, що ВРЮ, вирішуючи питання про порушення суддею присяги, не може не аналізувати судового рішення. Однак зміст рішення не може бути підставою для висновку про порушення присяги. Такий висновок ВРЮ може зробити аналізуючи дії судді під час його ухвалення, оскільки порушенням присяги є вчинення саме дій, що порочать звання судді (частина друга статті 32 Закону України «Про Вишу раду юстиції»), а не ухвалення судових рішень, які дисциплінарний орган вважає незаконними.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду також підкреслив, що звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли суддя скоїв проступок, який порочить звання судді, тобто підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету суду та унеможливлює подальше виконання суддею своїх обов`язків. Дії, що «порочать» звання судді - це діяння, несумісне з посадою судді. Саме лише порушення норм процесуального права, за змістом згаданого судового рішення, не може вважатися діянням, що порочить звання судді, порушує присягу чи є несумісним з посадою судді. 
Тож проаналізувавши зміст оскаржуваного рішення ВРЮ та інших матеріалів дисциплінарної справи, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що характер допущених суддею ОСОБА_1 процесуальних порушень не має ознак істотного дисциплінарного проступку, який за своєю тяжкістю відповідав би порушенню присяги судді, а містить ознаки дисциплінарного проступку, який на час його вчинення міг би кваліфікуватися за частиною першою статті 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» як істотне порушення норм процесуального права при здійсненні правосуддя. 
4. Отож, у підсумку ситуація, у якій опинилася позивачка, склалася так, що подання ВРЮ про її звільнення з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва за порушення присяги скасовано (в судовому порядку і судове рішення набрало законної сили), тоді як Указ, виданий на підставі цього подання, і який власне є юридичним фактом, який має наслідком звільнення з посади судді, залишається чинним. 
5. При прийнятті рішення суд керувався таким. 
Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України (у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги. 
Відповідно до частини другої статті 116 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453-VI; тут - у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) факти, що свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищою радою юстиції. 
За частиною третьою статті 116 Закону № 2453-VI звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України «Про Вищу раду юстиції». 
Відповідно до частини першої статті 32 Закону України від 15 січня 1998 року                  № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (цей Закон втратив чинність з 5 січня 2017 року на підставі Закону України від 21 лютого 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя», однак був чинним на дату виникнення спірних відносин; далі - Закон № 22/98-ВР) питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4 - 6 частини п`ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності, порушення суддею присяги, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього), Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншого суб`єкта у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою. 
За частиною четвертою статті 116 Закону № 2453-VI на підставі подання Вищої ради юстиції Президент України видає указ про звільнення судді з посади. 
Цьому законодавчому положенню кореспондували положення частини першої статті 3 Закону № 22/98-ВР, за якими Вища рада юстиції: 1) вносить подання Президенту України про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад;  <…>.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. За частиною другою цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
6. Суд встановив, що оскаржений Указ видано на підставі подання ВРЮ, рішення про внесення якого Президенту України (від 20 липня 2016 року №1520/0/15-16) було чинним на дату видання Указу.
Зважаючи на наведені вище положення Конституції України та законів № 2453-VI, №   22/98-ВР подання ВРЮ про звільнення судді є безумовною підставою для винесення органом, що призначив/обрав суддю, відповідного правового акта (у формі указу або постанови, залежно від того, який орган його видаватиме). 
Тож отримавши подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді з підстави, встановленої пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України (у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року), відповідач (як суб`єкт призначення) мав достатні правові підстави для того, щоб видати спірний Указ.
Доводи позивачки про те, що на дату видання спірного Указу подання ВРЮ не набрало законної сили, адже було оскаржене в судовому порядку, є помилковими. Ця обставина не впливає на чинність подання ВРЮ і не зупиняє його виконання. Понад те, в порядку адміністративного судочинства суд також не міг зупинити дію актів, зокрема, ВРЮ і Президента України (у порядку забезпечення позову), як і забороняти їм вчиняти дії.
Тому незважаючи на те, що подання ВРЮ про звільнення судді і Указ виданий на підставі цього подання, взаємопов`язані, правове регулювання спірних правовідносин було таким, що оскарження цих правових актів  в судовому порядку не впливало на їх чинність на період оскарження. Зокрема, в контексті обставин цієї справи факт оскарження до суду подання ВРЮ щодо позивачки не зупиняло дії цього подання, тому отримавши його Президент України видав Указ про її звільнення, реалізувавши таким чином рішення цього органу про звільнення судді у зв`язку з порушенням присяги. З огляду на наведені мотиви, суд не має підстав вважати, що за описаних обставин справи відповідач діяв неправомірно.  
Стосовно аргументів позивачки про неправомірність згаданого подання ВРЮ, то в межах розгляду цієї справи суд не може надавати їм правової оцінки, адже ці обставини не охоплюються предметом доказування. 
Окрім того, колегія суддів бере до уваги ту обставину, що на дату розгляду справи згадане подання ВРЮ від 20 липня 2016 року, яке слугувало підставою для видання Указу, визнано незаконним і скасовано на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. 
Обставини, які встановлено зазначеним судовим рішенням (у справі № 800/422/16), не потребують доказування в цій справі і зважаючи на результат оскарження згаданого подання ВРЮ колегії суддів доводиться лише констатувати, що підстави, з якою пов`язано видання спірного Указу, уже немає. 
Підсумовуючи колегія суддів зазначає, що обґрунтованих підстав вважати спірний Указ неправомірним в цій справі немає, але є достатні підстави, щоб його скасувати, адже скасовано подання ВРЮ, на підставі і на виконання якого його було видано. На думку колегії суду, за описаної ситуації це буде належним способом захисту її порушеного права.
Керуючись статтями 241-246, 250, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
вирішив:
позов задовольнити повністю. 
Cкасувати Указ Президента України від 29 вересня 2016 року № 423/2016 «Про звільнення судді» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду м.   Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.
Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Головуючий суддя                                                                       М.І. Смокович
Судді                                                                                                    В. М. Бевзенко
                                                                                                    О. В. Білоус
                                                                                                    С. А. Уханенко
                                                                                                    В. М. Шарапа